Hovedlinierne i entrelacornamentikkens historie. 21 
lige entrelacornamentik; men de har betydelig interesse for vort 
emne, fordi de viser, hvor let spiralmotiverne har for at utvikle sig 
i denne retning. Nærmest tobaandsfletningen kommer enkelte mo- 
tiver fra New Guinea’), mens New Zealand-ornamentikkens tilsva- 
rende motiver snarere synes at være ifærd med at utvikle sig til en 
kjedebord?). Man har været tilbøielig til at anta en forbindelse 
mellem disse to grupper; men noget positivt vidnesbyrd herom sy- 
nes dog ikke at være fremkommet*). Dette spørsmaal har dog 
mindre betydning i denne forbindelse; for os er det hovedsaken at 
kunne fastslaa, at der ogsaa i disse distrikter synes at være en 
tydelig forbindelse mellem spiralornamentikken og de første entre- 
lacmotiver. 
Paa samme maate synes det at forholde sig med entrelac- 
motiverne i det gamle Mexico. Fuldt utviklede tobaandsfletninger 
forekommer her til stadighet sammen med spiralmotiver av lig- 
nende karakter*). Formene veksler stadig; tobaandsfletningen kan 
være dannet av bølgeformede og av siksakformede baand, eller 
den kan være utstyret med smaa utvidelser paa siderne, der kunde 
synes at tyde paa, at motivet i dette tilfælde har en noget anden 
betydning. At motivet ellers er utviklet av spiralkjeden, kan ikke 
direkte paavises, men synes overveiende sandsynlig, da saadanne 
spiralmotiver spiller en stor rolle. 
Men den mexikanske ornamentik nøier sig ikke bare med tobaands- 
fletningen den har allerede tat det næste skridt og har utformet en 
fuldt regelmæssig trebaands- og firebaandsfletning (pl. I 3 og 4). 
Den første finder vi i relief paa en vase fra Huexotla, hvor hvert 
av de tre baand er fremhævet ved et særlig utstyr av prikker og 
streker’), den anden paa en marmorvase fra Honduras*). Som 
vi senere skal se, er disse motiver ogsaa inden Middelhavsomraa- 
det de, som følger nærmest i tid efter tobaandsfletningen. Det ser 
altsaa ut til, at den primitive entrelacornamentik utvikler sig paa 
1) Owen Jones: The Grammar of Ornament, London u. a., s. 16; 
Haddon: Evolution in Art, London 1895, fig 27. 
?) Owen Jones Il. c. s. 16. 
ep Haddon I. cs: 07 ft. 
*) Pefafiel: Monumentos Mexicanos, Berlin 1890, pl. 5, 9, 17, 20, 
21, 79, 189, 190, 191 o. a. 
5) Pefiafiel 1. c. pl. 70. 
%) The Museum Journal, March 1921, fig. 30. 
