26 Einar Lexow. 
V. 
Oldkristelig entrelacornamentik i tiden 300—600 e. Kr. 
Vi er nu naadd frem til den eiendommeligste og betydnings- 
fuldeste brytningstid, som kunsthistorien kjender, overgangstiden 
fra klassisk romersk rikskunst til oldkristelig, byzantinsk og mid- 
delaldersk kunst. I de sidste 20 aar har alle de spørsmaal, der 
knytter sig til denne overgangstid, nærmere bestemt tiden mellem 
ca. 300 og ca. 600 e. Kr., været gjenstand for en mængde nye un- 
dersøkelser, og teorierne staar skarpt mot hinanden. Vi behøver 
ikke her at ta standpunkt til de mest yderliggaaende teorier; men 
saa meget tør man vel allerede nu kunne slaa fast, at tyngde- 
punktet i den kunstneriske utvikling for denne periodes vedkom- 
mende ligger i den østlige del av Romerriket. Hvorvidt dette er 
en følge av nye kunstneriske strømninger fra det fjerne Østen, Per- 
sten, Altai-Iranomraadet, kanske endogsaa Kina, er det endnu for 
tidlig at ha nogen mening om; men det synes langtfra umulig. | 
Jeg har villet forutskikke disse bemerkninger for at gjøre det 
klart, at den opfatning av den specielle østkristne eller »byzan- 
tinske« entrelacornamentik, som jeg i det følgende kommer til at 
gjøre rede for, ikke har tat farve av noget forhaandsstandpunkt. 
Det skulde synes overflødig at gjøre opmerksom paa dette; men 
striden om disse spørsmaal har i den senere tid tilspidset sig saa 
sterkt, at det næsten er nødvendig at proklamere sin nøitralitet, 
naar man kommer ind paa dette omraade. 
Den særegne og hyppig forekommende entrelacornamentik fra 
denne periode kan ikke betragtes som noget andet end en direkte 
fortsættelse av den klassiske. Den bygger nemlig paa den specielle 
form av tobaandsfletningen, som var almindelig benyttet over hele 
Romerriket, med store cirkelformede aapninger mellem baandene. 
Den omstændighet, at denne form ogsaa forekommer i den gamle 
assyriske kunst og endogsaa muligens har sin oprindelse der, kan 
ikke være tilstrækkelig til at betegne det nye som en speciel orien- 
talsk indsats. Naar motivet faktisk forefandtes blandt Romerrikets 
almindelige ornamentforraad, er der ingen grund til at tro, at man 
har grepet tilbake til den gamle orientalske form for at finde nye ideer. 
Det nye er, at disse cirkelformede aapninger i tobaandsflet- 
ningen og i en enkelt form av flettemønstret*) benyttes som felt for 
1) Stiickelberg: Langobardische Plastik, Kempten og Miinchen 1909, fig. 31. 
