44 Einar Lexow. 
av perioden synes der paa de danske øer og i Sverige at vise sig 
tendenser til en rikere og mere selvstændig utvikling indenfor entre- 
Jacornamentikkens omraade. Men selv denne nordiske overgangs- 
gruppe viser dog i mangt og meget en tydelig avhængighet av 
oldkristelige forbilleder. | 
Dette resultat er dog endnu ikke saa fast underbygget, at det 
ikke kan rokkes ved nærmere undersøkelser. Muligheten av, at 
baade det oldkristelige kulturomraade og de germanske folk kan 
ha faat sine nye entrelacmotiver fra Orienten, saaledes som 
Strzygowski hævder,') kan ikke helt avvises. Men før denne op- 
fatning kan diskuteres for alvor, maa der fremlægges et materiale, 
som med nogenlunde sikkerhet kan dateres like langt tilbake som 
de oldkristelige og germanske entrelacmotiver. Dette er endnu ikke 
skedd, og vi tvinges da paa grundlag av det foreliggende materiale 
til at trække de slutninger, som jeg her har søkt at gjøre rede for. 
VIG 
Den byzantinske entrelacornamentik efter aar 600. 
Vi kommer nu til et av de vanskeligste punkter i hele entrelac- 
ornamentikkens historie. Hittil har utviklingen stort set fulgt en 
eneste linje; nu staar vi ved en skillevei. I aarhundrederne nær- 
mest efter 600 fremtrær nemlig to forskjellige hovedgrupper inden 
europæiske entrelacornamentik, foruten en mængde blandingsfzno- 
mener, og samtidig økes motivforraadet i ganske overvældende grad. 
Der møter os ogsaa en række meget vigtige og meget vanskelige 
dateringsspørsmaal, saa det kan ikke undgaaes, at hypoteserne ofte 
maa træde i resultaternes sted. 
En hjælp er det dog, at enkelte sider av entrelacornamen- 
tikkens historie i denne periode er behandlet med megen grundighet 
av engelske forskere, likesom der ogsaa har været levert vigtige 
bidrag av svenske, tyske og italienske videnskapsmænd. Det gjæl- 
der dog, saavidt jeg kan se, for alle disse forskere, at de ikke har 
været opmerksom paa de to hovedgrupper og følgelig heller ikke 
for blandingsfænomenerne.”) 
1) Altai-Iran und Völkerwanderung, Leipzig 1917, bl. å (6) Dean 
2) En undtagelse danner O. Wulff, se under kapitlet om langobardisk 
- entrelacornamentik. 
