Hovedlinierne i entrelacornamentikkens historie. 45 
Det første, vi maa gjøre, er derfor at søke at skille ut den ene 
gruppe, og jeg vælger at begynde med den letteste, den byzantinske 
gruppe. Denne er i virkeligheten intet andet end en fortsættelse av 
den oldkristelige entrelacornamentik paa det grundlag, som engang 
var git ved indførelsen av de store mellemrum vekslende med de 
smaa og ved forkjærligheten for flatefyldende mønstre og central- 
kompositioner. En mængde av de byzantinske entrelacmotiver fore- 
ligger allerede fuldt utviklet i den oldkristelige ornamentik; andre 
kommer til i tiden omkring 600 og senere. Det er som tidligere 
nævnt umulig at trække nogen fast grænse. Rent historisk skulde 
grænsen kanske bedst kunne trækkes omtrent ved aar 640, idet det 
byzantinske rike ved denne tid tapte en række av sine bedste pro- 
vinser ved muhammedanernes erobring av Syrien, Palæstina og 
fEgypten. I den følgende tid blir det væsentlig kun Balkanhalvøen 
og Lilleasien som repræsenterer det byzantinske kulturomraade. 
Dertil kommer Armenien, som dog indtar en særstilling, idet det 
dels utgjør et selvstændig rike, dels staar i avhængighetsforhold til 
kalifatet i Bagdad. Til omraadet maa ogsaa delvis regnes italienske 
byer som Ravenna og Venedig, likesom i det hele tat rent byzan- 
tinske motiver ikke er sjeldne i Italien. 
En gjennemgaaelse av de vigtigste publikationer av byzantinsk 
arkitektur og kunstindustri viser, at entrelacornamentikken inden- 
for dette kulturomraade spiller en forholdsvis underordnet rolle, og 
de motiver, som forekommer, synes næsten uten undtagelse at til- 
høre en særegen gruppe, som bygger paa oldkristelige forbilleder. 
Almindelige tobaands- og trebaandsfletninger forekommer selvføl- 
gelig til stadighet her som overalt, hvor entrelacornamentikken 
anvendes, og likeledes finder man meget ofte den »konstantinske« 
tobaandsfletning med vekslende store og smaa mellemrum. Flate- 
mønstre av samme art som de enklere oldkristelige er heller ikke 
sjeldne. Men det, som præger den byzantinske entrelacstil, er for- 
kjærligheten for centralmotiver, og her træffer vi paa en variations- 
rigdom, som gaar langt utover det, den oldkristelige entrelacorna- 
mentik kunde by paa. Utgangspunktet er næsten altid et stort cirkel- 
rundt eller rombeformet midtfelt, og hele motivet overspænder gjerne 
en cirkelformet, kvadratisk eller rektangulær flate. Motivets ut- 
formning er bestemt ved anvendelsen av de vekslende store og smaa 
aapninger mellem baandene. 
Av de cirkelformede centralmotiver møter vi allerede ved peri- 
