Hovedlinierne i entrelacornamentikkens historie. 55 
bekjendte »Book of Lindisfarne«, et rikt illumineret manuskript, ut- 
ført i det irske kloster Lindisfarne i det angelsaksiske Northumbrien. 
Manuskriptet selv indeholder nemlig en meddelelse, tilskrevet et 
par hundrede aar senere, der gaar ut paa, at det er utført av be- 
stemte navngivne personer, som man med fuld sikkerhet kan hen- 
føre til tiden omkring 700. Jeg behøver ikke her at gaa ind paa 
grundene for, at man tillægger denne meddelelse saadan avgjø- 
rende betydning; det er nok at nævne, at praktisk talt alle forskere, 
selv de forsigtigste, har ment at kunne benytte den som utgangs- 
punkt for studiet av den irske og angelsaksiske ornamentiks kro- 
nologi. Nu er Book of Lindistarne rikt utstyret med knutemotiver, 
baade forholdsvis enkle og meget indviklede, alle overordentlig 
regelmæssig og sirlig utformet. Det er klart for alle, at Book of 
Lindisfarne for denne ornamentiks vedkommende ikke kan repræ- 
sentere det første eksperimenterende stadium, men at der maa 
ligge en længere utvikling bakenfor den. Dermed er det fastslaat, 
at knutestilens begyndelse for Irlands og muligens ogsaa for North- 
humbriens vedkommende ialfald maa kunne føres tilbake til midten 
av 600-aarene. 
Findes der nu noget bevaret irsk manuskript, som med sik- 
kerhet kan dateres tilbake til denne tidlige tid? Dette er et spørs- 
maal, som hittil gjerne har været besvaret bekræftende, idet saa- 
godtsom alle forfattere har været enige om, at den bekjendte »Book 
of Durrow« maatte være adskillig ældre end Book of Lindisfarne. 
Imidlertid er der nu reist tvil om denne antagelse fra meget sak- 
kyndig hold"), og det er derfor nødvendig at ta spørsmaalet op til 
nærmere undersøkelse. Den almindelige opfatning har gaat ut paa, 
at de tre hovedverker i irsk illuminationskunst, Book of Durrow, 
Book of Lindistarne og Book of Kells, repræsenterer tre paa hin- 
anden følgende perioder, — den primitive stil under 600-aarene 
med brede og forholdsvis enkle entrelacmotiver, spiralmotiver, av 
utpreget La Téne-karakter og mindre komplicerte dyremotiver, — 
den sirlige stil omkring 700 med spinklere, men samtidig mere ind- 
viklede dyre- og entrelacmotiver — og den rike stil fra tiden hen- 
imot 800, hvor ogsaa vegetabilske motiver kommer til og indgaar 
som et vesentlig led i det ornamentale repertoire. I motsætning til 
denne opfatning hevder Zimmermann’), at »alle tre manuskripter 
1) Zimmermann |. c. s. 21 ff. 
JE 69022, 
