Hovedlinierne i entrelacornamentikkens historie. 61 
Det vil da med engang sees, at motiverne ikke bare omfatter de 
forholdsvis enkle knuter, som vi nu kjender fra Saqqara, men at 
stilen paa dette tidspunkt allerede fremtræder med en række nye 
variationer, baade for bordenes og flatemønstrenes vedkommende 
(f. eks. pl. VII 1). Sporsmaalet om denne entrelacstil er opstaat 
i Irland eller andetsteds maa vi endnu la staa hen; men 
derimot kan det her være grund til at drøfte, hvorledes disse 
nye variationer kan tænkes fremkommet. Dette problem har 
været gjenstand for en indgaaende drøftelse av den engelske 
forsker Romilly Allan, som har fremsat en meget skarpsin- 
dig og i hovedsaken helt overbevisende teori'). Under sit 
arbeide med at tegne av de keltiske entrelacmotiver har han 
lagt merke til, at det ikke gaar an at tegne disse nøiagtig og 
heller ikke at danne nye variationer, medmindre man følger et 
bestemt system. Man kan saaledes begynde med at antyde et regel- 
mæssig netverk av baand i entrelac, 3-baands-, 4-baands- eller 
endnu rikere motiver, og i dette linjechema indfører man derpaa 
med regelmæssige mellemrum en række brud, idet man tænker sig, 
at f. eks. to baand avklippes paa det punkt, hvor de skulde passere 
hinanden, og at enderne bindes sammen, saaledes at der paa dette 
punkt ikke kommer nogen krydsning istand. Paa denne maate kan 
man, ved at indføre større og mindre brud og ved at placere dem 
paa forskjellig maate i forhold til hinanden, konstruere op, ikke 
bare de enklere knutemotiver, men ogsaa de mest indviklede kombi- 
nationer. Jeg skal ikke her gaa nærmere ind paa metoden, men 
ngier mig med at henvise til Romilly Allans ovenfor citerte arbeider, 
hvor der baade i tekst og billeder er omhyggelig redegjort for den. 
I praksis kan Romilly Allans metode gjøres noget enklere, idet 
man ikke paa forhaand behøver at tegne op mere end et diagonalt 
stillet rutesystem, indtegne de negative felter, som bestemmer mo- 
tivets hovedlinjer, og derpaa trække de linjer, som trænges for at 
indføre entrelacbevægelsen. Med nogen øvelse og megen nøiagtig- 
het kan man paa denne maate lære sig til at kopiere selv de van- 
skeligste entrelacmotiver, og man kan endogsaa drive det til at 
tegne op nye og helt regelmæssige mønstre og border uten paa 
forhaand at ha planlagt arrangementet. Resultatet vil altid bli et 
1) The Early Christian Monuments of Scotland, s. 140 ff. og Celtic 
Art s. 259 ff. 
