Hovedlinierne i entrelacornamentikkens historie. 65 
træder som et selvstændig baand, for derpaa at forene sig med 
halvdelen av et andet baand, og saaledes videre bortover (pl. VII 3). 
Hele motivet er overordentlig særpræget, men lar sig absolut ikke 
beskrive. Naar man er opmerksom paa, at motiver av lignende art, 
som vi senere skal se, optræder i nordisk ornamentik i 800-aarenes 
anden halvdel, kunde man næsten fristes til at tro, at dette motivs 
forekomst i Book of Durrow skulde vise, at dette manuskript slet 
ikke kan tilhøre 600-aarene, men maa skrive sig fra en langt senere 
periode. En saadan slutning vilde dog være forhastet. For det 
første er det, som Salin et sted bemerker*), ikke usedvanlig, at der 
»optræder motiver, som efter meget kort levetid igjen forsvinder, 
for længe derefter at optræde paany som resultat av en langsomt 
sig fuldendende utvikling«. For det andet staar motivet fra Book 
of Durrow ikke helt isolert, idet det optræder i ganske identiske 
former i et enkelt fund fra Sverige, som med stor sikkerhet kan 
dateres til tiden omkring 700. Vi skal senere komme tilbake til 
dette høist betydningsfulde forhold, som gir det avgjørende bevis 
paa en intim sammenhæng mellem keltisk og nordisk entrelac- 
ornamentik under denne tidlige periode. 
IX. 
Nordisk entrelacornamentik i tiden 600—800. 
Ogsaa i Norden finder vi i tiden før 800 en rikt utviklet entre- 
lacornamentik med knutemotiver av ganske den samme karakter 
som paa de britiske øer. Rigtignok kjender vi den bare fra de 
bevarte metalgjenstande, idet vi her ikke har noget materiale, der 
svarer til manuskripterne og de rikt forsirede stene; men materialet 
er ialfald tilstrækkelig fyldig til at gi os et begrep om denne orna- 
mentiks karakter. Bedst kjender vi den fra Sverige, hvor specielt 
Vendelgravene har ydet et udmerket materiale. Vi har tidligere 
omtalt de entrelacmotiver fra Vendel, som synes at maatte tilhøre 
en ældre overgangsperiode fra tiden omkring 600. Den fuldt ut- 
viklede knuteornamentik (som i. eks. pl. VII 4) finder vi imidlertid 
ikke før i Vendel I, som i almindelighet dateres til tiden omkring 
1) L.c.s. 253. Uttalelsen gjælder her kun den germanske dyreorna- 
mentik, men maa kunne gives videre gyldighet. 
5 
