Hovedlinierne i entrelaccrnamentikkens historie. 715 
messig sammenfletning av de ornamentale motiver er sterkt domi- 
nerende. Vi kan derfor til en viss grad ha lov til at betragte entre- 
lacornamentikken som typen paa den nye tids ornamentik, som den 
ornamentgruppe, som klarest viser motsætningen til antikken. 
Endnu i tidlig keisertid var stilidealet som i det gamle Grækenland 
tydelighet; ornamentet tegnet sig klart mot en neutral grund. Nu 
derimot overspændes hele grunden med ornamenter; den ophører 
at ha selvstændig betydning. Under denne proces taper orna- 
mentet sin reliefkarakter, men til gjengjeld faar det dybde. Og 
et av de vigtigste midler til at naa denne dybdevirkning er netop 
bruken av entrelacmotiver, hvor baandenes bevægelse over og under 
hinanden leder blikket indover i ornamentet. Yderligere økes denne 
effekt, naar entrelacmotiverne bevæger sig over et grundmønster av 
vegetabilske elementer som i oldkristelig ornamentik eller av zoo- 
morfe elementer som i den tilsvarende germanske ornamentik. 
Entrelacornamentikken har saaledes spillet en betydelig rolle 
for utformningen av hele tidens ornamentale stil. Til gjengjæld 
kom nu dyreornamentikken til at faa sterk tilbakevirkende indflydelse 
paa entrelacornamentikken. Fra dyreornamentikken kommer nemlig 
delingsprincippet ind i entrelacornamentikken, og snart staar vi 
oppe i en ny og eiendommelig entrelacstil, som helt og POUT til- 
horer Norden og vikingetiden. 
Allerede i Book of Durrow og i Vendel I traf vi det første 
eksempel paa et entrelacmotiv med baand, som delte sig. Men dette 
forsøk staar, saavidt jeg kan se, helt isolert, og det er først i tiden 
efter 800, at den nye stil for alvor forberedes. Ikke sjelden treffer 
vi nemlig paa denne tid en art ganske uorganisk dyreornamentik, 
hvor ofte hode eller lemmer er faldt bort eller ialfald ikke tydelig 
karakterisert som saadanne.*) Nogen større rolle spiller dog disse 
motiver endnu ikke før efter 850; saaledes er det bemerkelsesværdig, 
at Osebergfundet næsten ikke indeholder noget spor av denne orna- 
mentik.”) Kommer vi derimot til Borrefundet, som tilhører aar- 
hundredets anden halvdel, blir forholdet et andet. Her møter vi 
en fuldt utviklet og høist særpræget entrelacornamentik, der be- 
tegner et radikalt brud med hele den ældre tradition. Det er i 
ay Se: Vestfoldskolen (Osebergfundet, bind III, Kria. 1920), 
wee I. 
*) Se dog Shetelig 1. c. fig 34—37, hvor dyreornamentik og baand- 
fletningsmotiver er knyttet sammen paa en høist uorganisk maate. 
