76 Einar Lexow. 
virkeligheten høist uegentlig, om vi kalder denne for »baandflet- 
ningsornamentik«; men det ligger allikevel nær at ta den med i 
denne sammenhæng, idet den for det første er at betragte som et 
krydsningsprodukt mellem den egentlige baandfletningsornamentik 
og dyreornamentikken, og for det andet byr paa problemer, hvis 
løsning kun er mulig, naar man utgaar fra den almindelige entre- 
lacornamentik. 
Jeg har tidligere et litet arbeide om »Ringkjeden«') søkt a 
belyse et par av disse problemer. Jeg tok der mit utgangspunkt i 
det velkjendte ornamentale motiv, som i de senere aar har faat 
navnet ringkjede, et navn som vi av praktiske grunde kan tast- 
holde, selv om det ikke paa nogen maate kan sies at være beteg- 
nende for det motiv det her gjælder. Ringkjeden bestaar nemlig 
slet ikke av en kjede, sammenflettet av enkelte ringer, men derimot 
av baand, der med regelmæssige mellemrum spalter sig og igjen 
forenes, idet de omslutter cirkelformede aapninger; tre saadanne 
baand flettet sammen danner den regelmæssige ringkjedebord. Jeg 
søkte i det nævnte arbeide at vise, at ringkjeden maatte være dannet 
ved en sammensmeltning av to symmetrisk motstillede trebaands- 
fletninger, at denne proces maatte være foregaat paa byzantinsk 
kulturomraade, og at motivet derfra hadde bredt sig paa den ene 
side til nordeuropæisk, paa den anden side til muhammedansk kui- 
turomraade. Kun paa denne maate mente jeg at kunne forklare, 
at motivet forekommer Saavel i nordisk, som i ungarnsk, muham- 
medansk og kinesisk ornamentik, og til støtte for denne teori frem- 
holdt jeg motivets forekomst paa et byzantinsk horn, som jeg antok 
kunde dateres til 800-aarene. 
Imidlertid er ikke saken saa liketil, idet flere omstændigheter 
synes at svække den her fremsatte teori. Som jeg allerede fremholdt 
i det nævnte arbeide, kan ringkjeden meget godt forklares som et 
naturlig produkt av nordisk entrelacornamentik i tiden omkring 900, 
uten at man behøver at ty til Byzans for at finde forbilleder. Dertil 
kommer, at jeg, saaledes som jeg nu kjender dén byzantinske entre- 
lacornamentik, har meget vanskelig for at tænke mig, at et saa- 
dant motiv med baand, der spalter sig og forener sig igjen, op- 
rindelig kan tilhøre et stilomraade, hvor spaltningsprincippet ellers 
ikke spillet nogensomhelst rolle i entrelacornamentikken. Endelig 
1) Bergens Museums aarbok 1917—18, hist.-antikv. række nr. 1. — 
KA 
