Hovedlinierne i entrelacornamentikkens historie. 01 
renaissancetidens muhammedanske impulser. Men motiverne er 
oftest sterkt opblandet med andre, og i det hele tat kan man nok 
Si, at renaissancetiden er den sidste periode, hvor en ren og kon- 
sekvent gjennemført entrelacornamentik spiller en fremtrædende 
rolle. 
I nutiden er dog denne ornamentik mangesteds igjen komme! 
til hæder og værdighet, nærmest som et resultat av 1800-aarenes 
romantiske bestræbelser efter at skape en »national« prydkunst. 
Nogen varig betydning vil vel disse bestræbelser neppe faa; men 
dermed er det ikke sagt, at entrelacornamentikken for alle tider 
skal ha utspillet sin rolle. De enklere antikke og oldkristelige entre- 
lacmotiver vil saaledes sikkert komme til at vise sig helt uutrydde- 
lige, saalænge den græsk-romerske tradition endnu lever igjen i 
den europæiske kulturkreds. 
XIV. 
Resultater. 
De vigtigste resultater av mine undersøkelser skulde være 
omtrent følgende: 
Entrelacornamentikken utgaar fra tobaandsfletningen, som 
synes at kunne fremstaa overalt, hvor spiralkjeden er almindelig 
benyttet. Efter sin oprindelse tilhører den saaledes bronce- 
alderen. 
Med utgangspunkt i tobaandsfletningen danner der sig natur- 
lig en gruppe enkle motiver, som særlig spiller en rolle i græsk 
og romersk ornamentik, men som ogsaa kan fremtræde andetsteds, 
uten at der behøver at være nogen sammenhæng. 
Den mere komplicerte entrelacornamentik har derimot en 
sammenhængende historie og utgaar fra den senantikke, »konstan- 
tinske« tobaandsfletning med vekslende mellemrumstørrelse. Hele 
den østkristne, »byzantinske« entrelacornamentik bygger paa dette 
grundlag og karakteriseres i første række ved en sterk interesse 
for motivernes negative felter og en utpræget forkjærlighet for 
sammenhængende flatemønster og centralmotiver. 
Den irske og nordiske knuteornamentik tilhører en fælles vest: 
og nordeuropæisk gruppe og synes at ha som utgangspunkt visse 
