10 James A. Grieg. [No. 7 
Dette horn havde 11 spidser, med antydning til den 12te, og dyret 
havde altsaa muligens været en 22-ender. Hornet var enkelt og 
synes at have været fældet; andre skeletdele fandtes ikke.* 
Det er endvidere ikke usandsynligt, at gaardsnavnet Hjertum 
i Spydeberg, Smaalenene, bør afledes fra hjort og Hindalen i Tønset, 
Hedemarken, fra hind. 
Alle her anførte navne kan, omend afledet fra hjort eller hind, 
naturligvis ikke betragtes som sikkert bevis for, at hjorten en gang har 
forekommet i vedkommende egn. At dette dog er tilfældet for mange, 
kanske de fleste af disse navne maa ansees hævet over enhver tvil. 
Herfor taler Peber Cnaussøns udtalelser, at hjorten i det 16de og 
17de aarhundrede forekom i Lister og Mandals amt og i Nedenes 
amt. Herfor taler endvidere fundene af hjortehorn i Avaldsnes, 
Ferkinstad og Torvestad paa Karmøen samt i Viulsmarken paa 
Ringerike*) og paa Alstahaug, Nordland. 
I Sverige, hvor hjortens udbredelsesomraade 1 vor tid er ind- 
skrænket til det sydlige Skaane, har den i ældre tider forekommet 
i det mindste saa langt nord som til Bohuslen, Dalarne, Øster- og 
Vestergøtland og Gotland. Ifølge velvillig meddelelse fra professor 
LøNNBERG er Marieberg i Uddevallatrakten og Skedvi i Dalarne 
de nordligste steder i Sverige, hvor fossile levninger af hjort er 
paavist (kfr. Fauna och Flora, 1906, p. 6). TI Øster- og Vester- 
gøtland har øiensynlig hjorten en gang været meget talrig, hvad 
adskillige fund af hjortelevninger viser. Af senere fund kan nævnes 
fundene fra Tåkern og Valdemarsvik i Østergøtland (kfr. Fauna 
och Flora 1906, p. 190) og fra Hornborgasjøn og Vipmossan ved 
Vartofta i Vestergøtland (kfr. KortHorr, LiLLJEBORG, SERNANDEBR). 
Vi ser saaledes, at i Norge maa hjorten en gang have været 
udbredt over hele landet op til Nordland, sandsynligvis op til polar- 
cirkelen, medens den i Sverige har forekommet op til den norske 
grænse, Bohuslen og Dalarne. Hjortens udbredelsesomraader 1 de 
to lande mødes saaledes. Der kan derfor ikke være noget til hinder 
1) Nævynes kan i denne forbindelse, at ved gravninger i Oslo er der ifølge 
meddelelse fra professor GustaFson fundet en hel del hjortehornstumper. De 
fleste af disse fund er fra middelalderen. Noget sikkert bevis for, at hjorten 
en gang har levet i Kristiania nærmeste omegn, er dog ikke disse fund. 
2) I de centrale og nordlige dele af Sverige er myrerne som oftest saa sure, 
at dyreben og horn blir opløste. Man finder derfor forholdsvis sjeldent fossile 
dyrelevninger i disse dele af landet. OQgsaa de norske myrer er sure, hvorfor 
det heller ikke her i landet er hyppigt, at dyrelevninger findes i myrerne. 
