30 James A. Grieg. [No. 7 
er indskrænket til Skaane, slutter sig nærmest til den mellem- 
europælske. 
Det subfossile hjortehorn, som blev funden paa Viulsmarken, 
Ringerike, henfører STEJNEGER i sin omtale af ScHarFFs arbeide 
over den europæiske fauna til den svenske eller mellemeuropæiske 
hjorterace. Til denne race maa imidlertid efter alt at dømme ogsaa 
henføres de øvrige postglaciale hjortefund, baade de fra Jæderen, 
Karmøen, Tysnes og fra Alstahaug. Nordland. Denne race maa 
saaledes en gang have været udbredt over hele landet op til Nord- 
land (Alstenø). Desværre kun fra et af fundene, Skeiefundet, kan 
vi faa nærmere rede paa vor postglaciale hjort, thi kun fra dette 
fund er større dele af skelettet bevaret. Disse viser, at hjorten 
maa have været stor og sværlemmet. I samme retning peger for- 
øvrigt de knoklestumper og tænder, som blev fundne i Vistehulen 
samt bækkenbenet fra Klepp. Den postglaciale hjort maa ligeledes 
have været sværhornet, hvad ogsaa de øvrige fund viser. Af særlig 
svære dimensioner maa det hjortehorn have været, som fandtes ved 
Matland i Avaldsnes, Karmøen. Hornene paa skelettet fra Skeie- 
vandet tilhører samme smalle, opretstaaende form, som forekommer 
hos fynske og sjællandske hjorte (kfr. WincGE). I det mindste et 
af hornene fra Klepp synes ligeledes at have tilhørt denne form. 
Hos den nulevende norske hjort findes dels denne horntype, dels 
kan hornene være rettede sterkt ud til siden som hos den jydske 
hjort, en saa sterkt udbøiet hornform, som hos det af WinaGz fra 
Dreslete, Fyn, afbildede horn, har jeg dog ikke seet hos den norske 
hjort. At dømme efter de i Bergens museum opbevarede udstop- 
pede hjorte, hjorteskaller og horn synes den smalle opretstaaende 
form at være den almindeligste, den brede udbøiede hornform er 
derimod sjelden, mens mellemformer mellem disse er noget hyppigere. 
I ,On the geografic races of red deer in Scandinavia" hævder 
LØNNBERG ,that the small races of red deer of different localities 
in Europa may easily be explained as products of the natural con- 
ditions of the places where they live. Itis thus no need to assume 
a primary invasions into Europe of small red deer followed in å 
later period by another of large deer.* For den norske hjorts 
vedkommende kan jeg fuldt ud tiltræde disse LønnBErGs ord. Den 
(94—127 kilo). Denne vegt kan dog betydelig overskrides. Ved Woburn blev 
saaledes i 1836 dræbt et dyr, som veiede 34 ,stone" (216 kilo) og i 1892 ved 
Warnbam Court. Sussex. endog et dyr, som veiede 44 ,stone* (280 kilo). 
