1908] Bidrag: til kundskaben om Norges hvirveldyrfauna I ældre tider. 31 
maa efter alt hvad vi nu ved nedstamme fra en stor, sværlemmet 
og storhornet postglacial hjort, som maa være indvandret over 
Danmark og Sverige. 
Det er vel kjendt, at klima og naturforholde kan indvirke paa 
dyr og planters form og udseende. Et smukt bevis herpaa er haren 
(Lepus timidus). I 1854 blev ifølge PaTTUrssonN tre norske harer 
bragt til Færøerne og udslupne paa Streymoy, hvorfra senere harer 
er overførte ogsaa til de øvrige øer. ,De indførte harer havde 
snehvid vinterdragt; men bare efter faa aars forløb begyndte farven 
at gaa mere over i blaat, og naar 20 aar er gaaet, er allerede 
farveskiftet saa lanct fremskredet, at andenhver hare, som nedlægges, 
viser sig at være blaa (eller graablaa). Siden gaar denne udvikling 
stadig videre: den graablaa farve taver overhaand, og paa nærvæ- 
rende tidspunkt er den renhvide vinterdragt saa at sige forsvun- 
den. — — — De nye forholde (naturbeskaffenheden, klimatet), som 
haren kom i berøring med paa Færøerne, har paa en saa kort tid 
som 50 aar skabt en anden vinterdragt end den havde 1 sit hjem- 
Jand Norge. — — -—+ Ældre jægere paastaar med bestemthed, at 
ogsaa den brune sommerdragt har undergaaet forandring henimod 
en lysere farve. Det er ogsaa ganske rimeligt, at haren paa Fær- 
øerne gaar en udjevning af sommer- og vinterdragten imøde, da 
landskabet om vinteren, som følge af snebarheden, og den fuldstæn- 
dige skogløshed, omtrent har samme farve som i de øvrige aarstider.* 
For hjortens vedkommende maa tillempningen være foregaaet meget 
langsomt. Om dei Sjonghelleren fundne hjorteknokler siger STEEN- 
STRUP, at de tilhører ,,i forhold til deres respective alder, ret kraf- 
tige individer". Denne udtalelse synes at vise, at hjorten endnu 
under den ældre jernalder var temmelig stor. 
Som i Norge synes hjorten ogsaa paa de britiske øer at ned- 
stamme fra en større, kraftigere mere storhornet form. I ..Bri- 
tish Mammals" (pag. 306) siger LYDEKKER herom: ,,Equally marked 
as the superiority of the fossil Bisson over its living representative, 
was the excess in size of the Pleistocene Red Deer (Cervus elaphus) 
over its existing Scottish descendants, some of the antlers from the 
caverns and brick-earths being of enormous length and girth and 
likewise notable for the number of points they carry* (kfr. FLowzr 
and LYDEKKER: , Introduction to the study of Mammals living and 
extinet", pag. 322). Den nulevende hjorts mindre størrelse og 
mindre horn maa skyldes, at det omraade, hvor dyret lever, blir 
mere og mere begrænset; hertil kommer indavl og at de fleste dyr 
