I sin afhandling om hjorten i ,Bidrag til kundskaben om 
Norges hvirveldyrfauna i ældre tider* (Bergens Mus. Aarb., 1908, 
no. 7) har hr. konservator JAMES A. GRIEG blandt andet paavist, 
at dette dyr i efterglacial tid har havt en videre udbredelse i Norge 
end nu. Han søger ogsaa at bevise, at hjorten i forholdsvis ny 
tid har været mindre bunden til kysten end nu, og dette støtter 
han dels paa ældre forfatteres udsagn, men især kanske paa en del 
gaards- og stedsnavne i egne udenfor hjortens nuværende omraade. 
Fremdeles giver han beskrivelse, maal og afbildninger af fossile og 
subfossile hjorterester, næsten alle fra kystdistrikterne, hvoraf han 
drager den slutning, at disse er af større dyr end den i Norge nu- 
levende form, og deraf drager han igjen den slutning, at den norske 
og den skotske hjort (Cervus atlanticus) ikke nedstammer fra hin- 
anden, at de kun er ensartet udviklede lokalformer fremkommet 
gjennem tilpasning til et lignende klima, og at den førstnævnte ikke 
kom til Vestnorge fra Skotland, men vandrede veien rundt Skagerak 
fra Sverige med ,eke-floraen*. 
Lad os se lidt nærmere paa hver enkelt af disse slutninger. 
At hjorten i tidligere tider har havt en videre udbredelse i 
Norge end nu er uimodsigeligt. Selv om der kanske er nogen 
overdrivelse og misforstaaelse i Peber CrLaUssøns beskrivelser, saa 
staar det vel fast, at hjorten fandtes i Lister og Mandals samt 
Nedenæs amter. Men dermed ophørte ikke hjorten at være et ud- 
præget kystdyr i Norge. Her er det altsaa, at stedsnavne i Brats- 
berg og Buskerud amter tages til hjælp, saasom Hørte, Hørtevand 
og Hørtesæter, Hørter, Hørtvedt, ikke at tale om Hjerteren i Smaa- 
lenene og Hindalen paa Hedemarken. Hertil skal bemerkes, at 
antageligvis er det saa langt fra, at saadanne navne betegner dyrenes 
regelmæssige forekomst, at sandsynligheden meget snarere er for, 
