1908| Hjorten og den skotsk-norske landbro. 7 
Intet af de to sidstnævnte dyr er særdeles gammelt. Fredø- 
eksemplaret endog ret unet. Det fremgaar af disse tal, at mellem- 
haandsbenet 1 Masfjordskelettet er det mindste; at i vort mindste 
eksemplar er dette ben næsten ganske midtveis mellem det i Ber- 
gens museum og det fossile; fremdeles at forskjellen mellem længden 
hos vore to nutidsdyr er næsten lige stor som mellem Grrzcs nutids- 
dyr og det fossile.) | 
Det som maalestok for den forholdsvise størrelse mellem for- 
tidens og nutidens hjort brugte Masfjordskelet synes altsaa ikke at 
repræsentere den fulde størrelse, nutidens Vestlandshjort opnaar, 
hvorved de resultater, GrreG er kommet til ved denne sammenstilling 
maa ansees som forfeilede. Det maa derfor slaaes fast, at hidtil 
er intet fremkommet, som kan støtte den paastand, at i postglacial 
eller senglacial tid var Vestlandshjorten større end den nu er,*) om 
end rent teoretisk ingen særlig grund foreligger til at benegte at 
saa kan have været tilfældet. 
Ti selv om saa var, det vilde dog ikke i noget mon svække 
de slutninger, jeg har draget med hensyn til den direkte nedstamning 
af den vestnorske hjort fra den skotske.” Den væsentligste for- 
1) Hertil kommer, at muligens repræsenterer 271 mm. heller ikke maksimum. 
Paa vort ældre eksemplar, det fra Gloppen, udgjør kraniets basallængde 341 mm., 
paa det yngre 334 mm. Som ovenfor vist er metacarpus hos de to dyr respek- 
tive 271 og 246 mm. Som venteligt hører altsaa til det større hoved et større 
mellemhaandsben. I Stockholmermuseet findes, ifølge LØNNBERG, et kranium fra 
Hitteren, hvis basallængde er 352 mm., og hvis dets metacarpus har samme for- 
hold hertil som i Nordfjordeksemplaret saa kan det muligens maale op til 279 mm. 
?) Jeg har naturligvis ikke taget hensyn til slige vage udtryk som STEEN- 
STRUPS, at de i Sjonghelleren af dr. Reuscn samlede hjorteben fra den , romerske 
jernalder" tilhører ,ret kraftige individer.” SternsTrup vilde jo ogsaa havt sine 
ord i behold, om han havde karakteriseret et dyr som vor no. 143179 paa samme 
maade. Heller ikke WinGzs udsagn om, at man i Danmark fra stenalderen har 
baade større og mindre hjorte end de ved Viste paa Jæderen fundne dyr, yder 
noget bestemt holdepunkt. 
3) Jeg kan her tilføie, at siden jeg offentliggjorde min første paavisning af 
den skotske og norske hjorts identitet (Smithson. Misc. Coll. Quart. Issue, 
XLVIII, 1907, pp. 462—469 + pl. LXVII-—LXVIII), har Nationalmuseet her, 
gjennem prof. COLLETT, modtaget endnu et eksemplar (mo. 144070). Dette, en 
yngre han med to og tre spidser, fra Fredø, stadfæster i et og alt det resultat 
hvortil det første ledede, idet nemlig snudens høide og tykkelse ogsaa i dette er 
aldeles som i de skotske. Alle de kritiske maal er i fuld overensstemmelse. 
Det supraorbitale foramen er stort og rundt, næseborene er meget brede i forhold 
til længden, og det aabne rum foran øiehulen smalt. Næsebenene er derimod 
flade saaledes som af LØNNBERG angivet for hans eksemplarer fra Hitteren. 
