29 



larne, utgafs af Clcrck år 1757; och di, såsom förut 

 är nämndt, Professor Sundevalls arbete utkom år 1832, 

 8 å finna vi, att icke mindre än trefjerdels sekel förflutit, 

 under hvilken långa tidrymd förenämnde 1 20 Spindelarter 

 varit det högsta antalet, som kan anses hafva varit kändt 

 eller synligt i någon svensk samling. 



Då jag under 16 års forskningar uti ifrågava- 

 rande djurklass, företagne, i följd af en trägen tjänstebe- 

 fattning, endast under några knapphändiga mellanstunder, 

 lärt känna omkring dubbla artantalet, för det mesta in- 

 eamladt i trakten kring Götheborg, — alltså på egen 

 hand nära lika så många arter som af de förenämnde 

 fyra naturhistorici blifvit uppdagade under en mångdub- 

 belt större tidrymd, hvarunder djuren af dem efterspa- 

 nats i de flesta provinser af Riket, från Skåne ända upp- 

 åt Lappland så torde visserligen nämnda artnumerär 



synas disproportionerlig, eller måhända betraktas såsom 

 vore den följden af ett rikhaltigare förråd på nämnde 

 djur i den Göthcborgska trakten än å andre orter. Men 

 min öfvertygelse är, att den verkliga orsaken, hvarför den, 

 förnämligast under Clercks, Linnés och De Géers tid, 

 bekantgjorda artnumerären blifvit så ringa, egenteligen bör 

 anses hafva härledt sig från den origtiga uppfattningen 

 af de ensamt för sig beståndandc distinctions-characte- 

 rcrne de mycket assimilerade arterne emellan, hvilka eha- 

 racterer nämnde naturhistorici hämtat endast af djurens 

 färgteckning och icke af de öfrige af mycket större vigt 

 varande extensiva märkena. Följden af en sådan ensi- 

 dighet blef att, emedan färgteckningen förekommer' i 

 en förvillande likhet en mängd arter emellan, och dess- 

 likes företer sig i en normal form hela slägten igenom, 

 flere åtskiljde arter då blefvo förenade med hvarannan, 



