86 



håll här är: om vintern de inre fjordarne, och när dessa 

 tillfrysa, de öppna strömmarne; om våren, sedan isen, åt- 

 minstone vid stränderna, gått upp, äfven de små insjöarne; 

 der han dröjer en eller annan dag före sin bortflyttning. 

 Ingen qvarstannar för att häcka här. 



Anm.: Som allmänt är kändt, värper Skräckan i ihåliga träd likasom 

 Knipan, stundom ganska högt från marken och aflägse från vatten, samt 

 transportorar de nysskläckta ungarna genast till sjön; men huru detta till- 

 går, är väl ännu ej fullkomligt tillförlitligt iakttaget. Några antaga att 

 modern på sin rj'gg, der ungarna skulle hålla sig fast, förer dem under en 

 mycket jemn flygt dit; andra att de föras i hennes näbb, en åt gången. Jag 

 har ej haft tillfälle åse huru härvid tillgår, men håller för alldeles påtag- 

 ligt att det sednare är det rätta; det är analogt med så många andra djurs 

 sätt att transportera sina ungar, ock väl det enda verkställbara; ty man har 

 svårt att tro det en alldeles nysskläckt fogelunge, hvilken knappt kan stå 

 på släta marken, skulle kunna hålla sig fast på moderns rygg, mödan hon 

 ur boet arbetade sig upp till utgångshålet, hvilkct, åtminstone ofta, är be- 

 läget ej obetydligt ofvanom boets botten, der ungarna ligga, om det ock 

 vore sannolikt att den sedan under moderns flygt, huru varligt denna än 

 verkställdes, ej skulle falla af. I sammanhang härmed och i anledning af 

 det af en högst utmärkt ornitholog, såsom allmänt kändt, anförda förhål- 

 lande, att Skräckan, vid påkommen fara, samlar sina späda ungar på sin 

 rygg och skyndsamt på detta sätt simmar undan ined dem, anser jag mig 

 böra anföra min egen erfarenhet härom, då den ej öfverensstämmer med det 

 angifna, ännu mindre med hvad andra berättat om Lomen; eller att hon 

 t. o. m. under det hon dyker, förer ungarna med sig på sin rygg. Vid intet 

 af de ganska många tillfällen, då jag på helt nära håll sett Skräckan vara 

 i den belägenhet, att hon behöft så skyndsamt som möjligt undanskaffa sig 

 och sina ungar, har jag sett henne "samla dem på sin rygg", men väl, så- 

 gom alltid vid fara, sjelf, i likhet med öfrige simfoglar, särdeles de ogente- 

 lige dykarne, simma så nedtryckt, att af kroppen ej stort mer än litet af 

 ryggen synts öfver vattnet, och derigenom lemna ungarne tillfälle att 

 samla sig så tätt intill henne, att de, vid flygtigaro påseende, synts sitta 

 på hennes rygg, der de väl ock ej kunde behålla sig qvar annat än med 

 näbben; men detta göra de ingalunda, utan simma alla med upplyftadt huf- 

 vud, som vanligt. Samma förhållande är med Lomen ; och jag har aldrig 

 sett att hon haft ungen sittande på sin rygg vid uppkomsten ur vatt- 

 net, men väl att den, om hon haft blott en, eller båda, om hon haft 

 tvenne, uppkommit ur vattnet ofta långt skiljda från henne samt livar på sitt 

 håll. 



Hela denna sak, antingen ungarna sitta på sin moders rygg eller 

 sjelfve simma jemte henne, torde af mången anses som helt likgiltig; men 



