Inden enhver videnskapsgren er der spørsmaal, som sta- 
dig dukker op, men aldrig synes at komme nærmere sin løs- 
ning. De historiske videnskaper er i saa henseende særlig: 
uheldig stillet; her maa man jo i almindelighet nøie sig med 
sandsynlighetsslutninger, der bygger paa det forhaandenværende 
materiale, og eftersom dette vokser, blir man atter og atter 
nødt til at revidere sine teorier. Jo længer man gaar tilbake 
i tiden, desto usikrere blir ogsaa resultaterne, ikke mindst paa 
grund av de vanskeligheter, det volder at skaffe kronologiske 
holdepunkter. 
For dem, som har beskjæftiget sig med ornamentikkens 
historie, har de nye fund fra de sidste 20—30 aar bragt mange 
overraskelser, særlig da for den ældste tids vedkommende. 
Saalænge man ikke kjendte noget større til den forhistoriske 
tid i Middelhavsomraadet og de tilstøtende lande, syntes alle 
traade at lede tilbake til det gamle Ægypten; næsten alle de 
motiver, som har spillet hovedrollen i senere tids ornamentik, 
mente man at kunne følge tilbake til Nillandet. Det hele var saa 
meget enklere, som man i almindelighet hadde liten rede paa 
eiendommeligheterne ved de forskjellige perioder i Ægyptens 
kunsthistorie, og dertil kom, at man gjerne tillagde de ægyp- 
tiske monumenter en overordentlig høi alder. Det gamle rike 
placerte man uten betænkning i det 4de aartusinde f. Kr. og 
det mellemste rikes begyndelse omkring aar 83000. Intet 
under, at man gjenfandt en række ornamentale motiver i ægyp- 
tisk kunst paa et langt tidligere tidspunkt, end man kunde 
paavise dem noget andet sted. 
I vore dage er spørsmaalene imidlertid blit ganske ander- 
ledes komplicerte. For det første sitter man nu inde med en 
mængde oplysninger om tidlig ornamentik andetsteds, kretisk- 
mykenisk, sydøstlig europæisk fra Balkanlandene og Sortehavs- 
