VEGA-EXPEDITIONENS VETENSKAPLIGA ARBETEN. 361 



klippiga stränder; dock uppgåfvo tschuktscher, att arten skulle 

 häcka vid Jinretlen-udden. 



I omedelbar anslutning till Vegas fyndorter vilja vi upp- 

 räkna följande, som meddelats af andra. Arten finnes all- 

 mänt på Wrangels land och häckar i stort antal på Herald- 

 ön enl. Nelson; Newcomb fann henne under Jeanettes is- 

 drift, och ymnigt vid Bennett-ön; S:t Lawrence-ön (Nelson); 

 ymnigt äfven vid Plover Bay (Dall, Coues, Bean, Murd.); S:t 

 Lawrence- viken (Nelson); Kamtschatka och Bering-ön (Kittl., 

 Dy b., Stejn.); Kurilerna (enl. Seeb.); Jesso och Tokio (Bl. & 

 Pr.). — Alaskas och Aleuternas kuster, Unalaska (Dall); 

 S:t Michael (Adams), S:t Matthew (H. Bean), Pribylow-öarna 

 (Elliott); flyttar längs Amerikas vestkust förbi Sitka (Kittl., 

 Dall) ända till Kalifornien (Bonap.). Vid Ishaf s-kusten funnen 

 vid Kotzebue-sund (Kotz.), Eschscholz-viken derstädes (Nel- 

 son); Kap Lisburne (Bean); arktiska kusten (Richards.). 

 Norra Baffin Bay ända till Port Foulke, 78 V3 , men ej nord- 

 ligare i Smiths sund (Feilden); Melville Bay 75° (Nathorst), 

 häckar i begge inspektoraten. på vestkusten af Grönland, all- 

 männare i södra (Newt.); på sydostsidan funnen af Norden- 

 skiöld vid 62° 15' och 65°, på ostkusten af Graah. Jan Mayen 

 häckande (Fischer och Pelzeln). 



Det återstår att beröra olikheterna emellan de båda ofvan 

 omnämnda formerna. Såsom bekant har man efter Bruch 

 (1853, 1855), Bonaparte (1854, 1856) och Coues (1872) såsom en 

 varietet af L. tridactylus betecknat de kryckjor från Berings haf, 

 hvilka äga en utvecklad om ock liten baktå x men i allt öfrigt 

 uppgifvas samstämma med de vanliga. Coues (B. of N.W., sid. 

 646) som undersökt ett stort antal kryckjor från Nordpacifiska 

 vattnen, försäkrar att en del »are not distinguished in any ivay 

 from the common North- Atlantic bird», men att andra äga verk- 

 lig baktå; ett exemplar från Plover Bay på Tschuktsch-halföns 

 ostkust hade »the extreme of this variation: the hallux is two- 

 tenths of an inch [5 mm.] long, and bears a perfect claw». 

 År 1877 (Journ. Linn. Soc. Lond. XIV, sid. 394) yttrar Sa un- 

 ders härom: »this peculiarity is not always eqvally developed 

 in both feets of the same bird!» — och 1878 (Proc. Zool. Soc. 



1 Nilsson uppgifver (Skand. Fauna, fogl. II, sid. 338) att baktån hos 

 skandinaviska exemplar än består blott af en liten knöl utan klo, än åter 

 är liten och försedd med en liten, spetsig klo, som dock lätt affaller, sedan 

 fogeln blifvit torkad, hvarvid endast en liten konvex fästyta blir synlig. — 

 Intet af de i museerna uti Stockholm, Upsala och Helsingfors förvarade skan- 

 dinaviska exemplaren, som vi sett, bär dylik klo. 



