VEGA-EXPEDITIONENS VETENSKAPLIGA ARBETEN. 



36: 



L. tridactylus 



atlantisk -g lacial a 



ex. (forma typica). 



o: 

 p 



t- 1 



p: 



B 



4 



o" 

 en 



(D 



B 



CO 



(T)' 



CD 



B 



Näbbens 



p 



B 



M 

 p 



B 



B 



w 



p 



t»r 



El 



? c 



r* 

 P 

 B 



fcd 



o* 



p 



CO 



B 

 P 



"O B 



ga 



P j-J, 



B 



•o g: 



p -i 

 PS 



p a, 



gä 

 B a 



• CL 



Spetsb., Sv. R. 14,310... 



d* ad. 





315 



118 



36,2 



13,5 





33,5 



43 



2,4 







Helgol. » 5,989... 



yi » 



— 



300 



— 



35 



13 



9,5 



32 



46 



1,7 







Bohuslän, H:fors mus. 



c^ » 



— 



285 



140 



35 



13 



— 



32 



45 



1,5 







j Spetsb., Sv. R. 14,311... 



9 » 



— 



315 



— 



38 



14 



10 



33 



46 



2 



o 



» 15,288... 



? » 



— 



305 



112 



34 



12 



9,3 



32 



45 



1 







» 15,289... 



juv. 



— 



295 



120 



31 



11 



7,4 



32 



40 



2 







Helgol., » 5,990... 



9 » 



— 



290 



115 



35 



12 



— 



31 



45,5 



1 







Enl. Coue s 





— 



311 



— 



36-38,3 



15 



— 



33 



46 



- 







Medan ingen af de atlantisk-glaciala exemplaren hade bak- 

 tåns klo utvecklad, äger hälften af de undersökta pacifiska en 

 tydlig, ehuru oftast liten klo, hvarjemte sjelfva tån är längre, 

 vare sig den bär eller saknar dylik; men genomgående regel 

 är detta icke. Vidare är vingen hos de pacif.-glac. nästan alltid 

 längre (undantag: Vega n:r 413; Coues' mått och Stejn. n:r 

 1,200) likaså de något osäkra måtten af stjerten. Näbben är 

 uppenbarligen längre och gröfre (und. 9 i H:fors mus.), gent 

 emot 9 n:r 14,311 Spetsb. Mellantån är hos de pacif.-glac. äfven 

 längre. 



Öfverhufvud visa således tabellerna, och ännu tydligare 

 sjelfva exemplaren, att de pacif.-glac. exemplaren, oberoende 

 af baktåns klo, i allmänhet äro gröfre bygda än de atlant.-glac, 

 både till näbb, mellantå, baktå och vingar. Så när som på 

 vingen samstämmer detta med Coues 1 och Stejn egers mått, 

 och den sistnämnde framhåller (sid. 80) särskildt flera olik- 

 heter. Men någon sträng gräns kan icke gerna dragas emellan 

 exemplaren från begge områdena. Baktåns klo är således icke 

 en differentialkar akter för varieteten, såsom man mer- 

 endels angifver, utan utgör blott ett utaf flera uttryck för en 

 mera robust Jcroppsbygnad, som tillkommer den pacifisk-glaciala 

 formen, och antagligen aftager småningom emot den atlantisk- 

 glaciala formens område. 



De undersökta nordpacifiska exemplaren visa i afseende å 

 vingarnas färgteckning en ringa och ej heller sträng afvikelse. 

 Vingpennorna hafva nämligen i allmänhet den svarta färgen 

 mera utbredd, nämligen icke blott på hvarje af de fem yttersta 

 handpennorna, utan ännu den 6:te bär något svart; först den 

 7:de är helljus. Dock är det svarta på 6:te pennan icke alltid 

 lika utbredt: det intager antingen hela spetsen af utfanet och 



