YEGA-EXPEDITIONENS VETENSKAPLIGA ARBETEN. 



439 



På amerikanska sidan af Berings haf upptäcktes arten år 

 1844 af Wosnessenski vid Stephens ö (63V2°) eller S:t Michael 

 i Norton sund af Alaska. Derifrån har finnen H. Furuhjelm 

 under 1840-talet hemsändt exemplar till Helsingfors museum. 

 Arten anträffades der äfven af Adams i ringa antal åren 

 1850 — 51. Dall fann henne något talrikare särskildt vid 

 »Stewart Island» (vester om ön S:t Michael) och kanalen 

 emellan sistnämnda ö och Alaska-kusten, samt obetydligt syd- 

 ligare. Han förmodar, att fogeln till vintern drager sig endast 

 få breddgrader sydligare, till Bristol Bay och Cooks Inlet, men 

 erfor senare, att den är en sällsynt vintergäst ännu vid Una- 

 laska (54°). Ar 1881 återfann Nelson arten i Norton-viken 

 vid »Stewart-ön» i stora flockar den 15 september, samt söder- 

 ut ända till Kuskoqvim-flodens mynning; (men han fann icke 

 arten på sibiriska sidan). Ännu senare, år 1883, fann Mur- 

 do ch fogeln häcka tämligen sällsynt på Alaskas Ishafs-kust 

 vid Point Barrow. Tum er har år 1885 (Auk, sid. 158) an- 

 gifvit arten finnas allmän året om och häckande på Blischni- 

 öarna, de vestligaste af Aleuterna (52°). — Vi känna icke mer 

 än en tidigare uppgift, att arten skulle blifvit funnen på 

 asiatiskt område, nämligen ett exemplar vilsekommet till Ir- 

 kutsk (Journ. ochoty 1876, V, n:r 3, sid. 54). Men med detta 

 tillfälliga undantag voro Vegas fynd de första, som blifvit 

 gjorda inom gamla verlden och invid Ishafvet. 



Ehuru ägg icke anträffades af expeditionen, torde ej kunna 

 betviflas, att arten häckade på Tschuktsch-halföns Ishafs-kust, 

 då ju så många exemplar erhöllos och häckningstiden var 

 inne. Visserligen voro de allra flesta hanar, men, enligt hvad 

 Nelson uppgifver, skola hanarna icke öfvergifva de vid la- 

 gunerna rufvande honorna, utan hålla sig qvar hos dem tills 

 ungarna kläckas. Hanen bär (enl. Nelson) sin sommardrägt 

 först i september, hvarför expeditionen ej hade tillfälle att 

 iakttaga densamma. 



Hanarne hade som färska följande utseende: 



N:r 172. Näbbbn orangefärgad ; nageln hornhvit, närmast främre kanten 

 vertikalt streckad eller punkterad, innanför detta ett grått band; pannvinkeln 

 hvit med gul anstrykning. Fötter och tår något blekt pomeransgnla, något 

 svarta vid lederna och isynnerhet på bakre sidan; tårnas bakre sida, sim- 

 huden, såväl på främre som bakre sidan, samt klorna nästan svarta. 



Drägt: Omkring h vartdera ögat en stor hvit fläck, som upptill, fram- 

 till och baktill är kantad af en smal, svart strimma, bredast vid öfre delen 

 af bakre kanten. Hjessan ljust gulgrön, framom ögonen öfvergående i röd- 

 gult. Nacken grön, mörkare än hjessan, med längre, ända till 17—18 mm. 

 långa, borstlika fanstrålar. Från nacken går en smal, rent grön strimma 



