más ela a Alla 
489 
19:5 em. Térdízületi végén a letörött fibulának fejecse (capitulum) oda van 
tapadva (2. ábra a). A lábtőcsontok közül pedig az Astragalus (2. ábra b) 
az ízületi árokba szorulva látható. 
3. A baloldali orsócsont (radius) két egyedtől fekszik előttem, melyek 
közül a nagyobbik ábrázolva van (3. ábra). Ezek az előbbiekhez mérve 
arányos kifejlődést mutatnak. A nagyobbik egyed orsójának hossza 17:5 em., 
a kisebbiké 16-5 cm. 
A részleteket illetőleg a mellékelt ábrákra kell utalnom. 
Ezekután már most az a kérdés, hogy a leírt ősemlősmaradványokon, 
különösen a félső állesonttöredékeken és fogakon megállapított összes jel- 
legek alapján lehet-e a mi ősemlősünket az északamerikai felső-oligocaen 
rétegekben eltemetett /yracodon genushoz sorolni, vagy tanácsosabb azt 
egy új genus képviselőjének venni? 
A Hyracodon eddig leírt fajaival összevetve, az andrásházai Rhino- 
cerid fogazatának főkülönbségei, illetőleg sajátos jellegei : a) hogy az utolsó 
molar (m3) hátsó harántnyergéből nem nyúlik ki hátrafelé sarkantyúszerű 
redőnek, vagy lécznek még a nyoma sem, a minőket mind a Hyrachius, 
mind a Hyracodon fajainál, de a többi rokon nemek fajainál is láthatunk ; 
b) hogy az alapi zománczgallér egyik rokon nemnél sem olyan kifejezett, 
mint az andrásházai fihinoceridnél, és különösen, hogy az m3 hátsó tövé- 
ben egyiknél sincs akkora mellékcsücsök, mint ennél. Ha ezen eltérő jelle- 
gekhez hozzáveszszük még az északamerikai Hyracodon fajoknak úgy térben, 
mint időben való elkülönültségét a mi alakunktól, a mennyiben a [yra- 
codonok eddigelé csak Észak-Amerika Dacota és Nebraska államaiban, és 
pedig csupán alsó-mioceen, illetőleg felső-oligocsen rétegekben találtattak, 
míg az erdélyi rokon alak a közép-eocen korban élt, tehát az északamerikai 
rokonokat jóval megelőzte: úgy mindezeknél fogva az erdélyi Rhinocerid- 
nek a legközelebbi rokon /yracodontól való generikus elválasztását eléggé 
indokoltnak vélem. Egyrészt a közeli rokonságra, de másrészt az erdélyi 
hhinocerid korábbi megjelenésére tekintettel számára a Prohyracodon 
genus nevet, a faj megjelölésére pedig az orientalis jelzőt hozom javas- 
latba. 
Ez új nemmel tehát ismét egygyel szaporodik azon közép-eocen 
emlősalakoknak a száma, melyek az északamerikai közép-eocen (ú. n. 
BRIDGEI emelet) gazdag emlősfaunával a rokonsági kapcsolatot elárulják. 
A mint az elébb ismertté lett Braciyudiastemathertum az újvilág Titano- 
theridae család idősebb alcsaládjának, a Palaeosyopinae európai kép- 
viselője: ugyan ilyenforma állást foglal el a most ismertetett kisebb ter- 
metű Prohyracodon a Rhinoceridae család HHyracodontinae alcsaládján 
belül. Csak abban mutatkozik eltérés, hogy míg a Brachydiastematherium 
az ugyanazon korú Palaeosyopshoz áll legközelebbi rokonsági viszonyban, 
addig a Prohyracodon, előzápfogainak alkatát tekintve, daczára annak, 
