1889.] 
Evebøfundet 
23 
fra  sydligere  lande  indført  kostbarhed,  eller  kan  det  i  egentlig 
forstand  ansees  for  at  tilhøre  Norges  jernalder? 
I  den  senere  tid  er  der  blevet  større  og  større  tilbøielighed 
til  i  pragtstykker  af  forskjellig  slags  at  se  udenlandske  arbeider. 
Det  er  ligesom  man  ikke  vilde  tiltro  de  tidligere  kulturepokernes 
folk  her  hjemme  at  kunne  udføre  noget,  der  vidner  om  høiere 
teknisk  færdighed  eller  en  mere  vaagen  kunstsans.  Ikke  ganske 
sjelden  synes  det  blotte  faktum,  at  vedkommende  oldsag  er  et 
pragtstykke,  at  antages  som  bevis  for  dets  fremmedhed.  —  Det 
er  muligt,  at  saa  er,  men  det  maa  bevises,  og  forinden  beviser  for 
udenlandsk  oprindelse  er  fremlagt,  maa  findesteclet  være  det  be- 
stemmende. Det  kjendskab  om  vor  oldtid,  vi  efterhaanden  har 
kunnet  vinde,  har  jo  vist,  hvor  ganske  andeiiedes  høiere  materiel 
kultur  de  nordiske  landes  tidligere  indbyggere  har  havt,  end  man 
før  kunde  ane. 
I  stenalderen  forfærdigede  man  her  flinteredskaber,  som  ikke 
paa  noget  sted  er  blevet  overtrufne;  i  broncealderen  støbte  man 
her  vaaben  og  smykker,  som  hører  til  de  fortrinligste,  der  fmdes 
i  nogen  broncekultur,  baade  med  hensyn  til  arbeidsdygtighed  og 
formskjønhed.  —  Naar  altsaa  langt  tidligere  nordboerne  var  istand 
til  i  industrielle  frembringelser  at  maale  sig  med  sydlige  folke- 
færd,  saa  er  der  intet  i  veien  for  at  antage,  at  dette  ogsaa  kunde 
have  fundet  sted  i  ælclre  jernalder.  Den  løse  paastand,  at  den 
eller  den  ting  maa  være  importer  et,  ikke  har  kunnet  fabrikeres 
her  oppe,  netop  fordi  den  er  altfor  god,  burde  nutildags  være 
forældet.  Altfor  god,  —  for  hvacl?  jo,  for  den  kulturtilstand, 
som  man  just  paa  grundlag  af  funclene  skal  bedømme.  Men  ma- 
terialet af  funclne  tøirester  er  altfor  liclet,  baade  i  og  udenfor 
Norden,  til  at  man  kan  danne  sig  nogen  forestilling  om  den  tekstile 
kunsts  stilling  her  i  de  tider.  Indtil  dette  bliver  tilfældet,  synes 
bevisbyrden  at  burde  ligge  paa  dem,  der  forfægter  det  abnorme; 
—  og  at  sager,  fundne  i  et  lands  grave,  er  importeret  gods,  maa 
jo  vistnok  betragtes  som  en  undtagelse  fra  det  almindelige,  ialfald 
i  ældre  tider  med  deres  vanskeligere  forbindelser  landene  imellem. 
Hvad  særlig  disse  tøistykker  angaar,  maa  der  mindes  om, 
at  den  tid,  da  de  benyttedes,  var  vævningskunsten  ingenlunde  ny 
i  Norden.  Kjøbenhavns  museum  eier  jo  en  suite  hele  dragter, 
som  er  halv  and  et  aartusinde  ældre  end  dette  fund.  Men  at 
disse  er  forfærdigede  i  Danmark  er,  saavidt  vides,  ikke  bieven  be- 
tvilet.  Og  at  kvindelig  haandsløid  ikke  var  noget  ualmindeligt 
paa  Evebøfundets  tid,  det  ser  vi  blandt  andet  deraf,  at  de  maaske 
