28 I- Karel KaVina: 



přechod tvoří u Polyporaceí r. Fistuli na, kde rourky za- 

 kládají se jako samostatné hrbolky, ale později se stěny jich 

 diferencují dle polyporového typu; vývoj rouška u Seco- 

 tiaceí, jak nejnovější výzkumy Conardovy^^) ukázaly, sou- 

 hlasí s v5'vojem většiny angiokarpních Agaricaceí (zejména 

 Psalliota, Stropharia, Arnnllaria), kdežto ostatní Gastero- 

 m y c e t y mají samostatný způsob vývoje. 



Povrch mladého základu hymenoforového tvoří vrstva 

 hyf, jež jsou pěkně palisádově seřazeny. Hyfy tyto mají 

 vždy jen dvě jádra, jež jsou zpravidla větší a intensivněji 

 se barví než jádra hyf tramatových nebo ostatních částí 

 karposomu; hyfy třeně, a často i partií subhymeniálních 

 v klobouku mívají obyčejně větší počet jader než dva — 4, 

 6i8 — , jež vznikly synchronickým dělením párů jaderných. 

 Jak páry jaderné vznikají není dosud úplně jasno; zdá se, 

 že neexistuje při tom žádné všeobecně platné pravidlo. Ni- 

 chols (1. c. 1904) vykládá, že páry jaderné vznikají již v nej- 

 mladších stadiích myceliových, Kniep (h c. 1913 p. 627) tvrdí, 

 že spojování jader po dvou děje se pomocí přesek častěji 

 až v karpoforu ve vrstvě hymeniální, nežli na myceliu. Pro 

 naše potřeby však tato detailní otázka cytologická nemá na- 

 prosto žádného významu. Brzo u jedněch hyf v mladém 

 protohymeniu jádra takového páru splývají ve velké jádro 

 sekundární; tyto hyfy jsou pak základem příštích ba- 

 sidií. Zpravidla lze v subhymonialní vrstvě stanoviti, že tyto 

 basidiové buňky odvětvují se od hyf již v hymenopodiu hojně 

 přeskami opatřených; Kniep (1. c. 1916, p. 356. e. s.) tvrdí, 

 že přesky tyto jsou homologické s hákovitými útvary, jež 

 Clausen a jiní pozorovali u Discomycetů (Pyronema) při 

 tvorbě asku. U jiných hyf v roušku však jádra nesplývají, 

 nýbrž setrvávají netečně vedle sebe: tyto hyfy setrvávají 

 později sterilní a rozliší se záhy v parafysy a cystidy. Cy- 

 stidové hyfy velice záhy počnou se zvětšovati a brzo pře- 

 rostou buňky basidiové i parafysové; skoro vždy — zejména 



8°) H. S. Conard, The structure and development of Secotium 

 agarieoides. Mycologia 1915, V. VIL p. 94.— 103., pl. CLVIL. Viz 

 E. Fischer, Einige n euere Arbciten iiber der Eatwicklungsgeschichte 

 der Gastromyceten-Fruchtkorper. Zeitschrif t f . Bot. 1916, Jhg. VIII. 



