6 XI. R. Sokol: 



ných vlastností (obr. 2, IV. ve svislém řezu vrstva F) a též 

 v příklonném rozštěpu, je-li á ^^ft (obr. 2, IIL v řezu svislém 

 vrstva D). Celkem lze říci, že se průřez svislý při rozštěpech 

 protiklonných chová naopak než profil vodorovný. Předpo- 

 kládáme-li, že se nadloží pohybuje vzhůru a vpřed, opakují 

 se vrstvy jen v případě I. a VII. ve svislém směru, v pří- 

 padě IV. se některé vrstvy ztrácejí. 



Wilckens (1. c. str. 35) čítá k tangenciálním dislo- 

 kacím vrásnění, vrásový přesmyk, přesmyk kerný a plochy 

 listrické, k dislokacím radiálním vlek a zlom. Toto rozdělení 

 genetické se sotva hodí pro praksi, neboť u prvních bývá 





Pz. 









C i 



^v 







yi 











Obr. 3. A smrsk, B rozštěp. Pohnuly se kry a', h', P. z. 

 povrch zemský. 



spolu přítomna i složka svislá a u druhých složka vodorovná- 

 Jest veliké množství dislokací, kde jsou obě složky zastou- 

 peny v míře skoro stejné i nelze pro ně nalézti místa v roz- 

 dělení Wilckensově. Při tangenciálních dislokacích běží 

 prý o pohyby kompresivní (1. c. str. 5), při radiálních o dis- 

 junktivní. K tomu lze namítnouti, že při četných přesmycích 

 sotva byl povrch zemský stlačen, často účinkoval tlak jedno- 

 stranný (obr. 3. A, předpokládá se absolutní pohyb nadloží 

 na právo vzhůru) a při četných rozštěpech se netříštil po- 

 vrch zemský tak, aby povrchu přibývalo (obr. 3. B, před- 

 pokládá se absolutní pohyb nadložní kry na levo dolů k vy- 

 plnění podzemní dutiny). Zajisté se však drobí kůra zemská 

 tak, že smrsky nahromaďují hmotu směrem k oběma koncům 

 dráhy pohybové, rozštěpy pak směrem k prostředku této 

 dráhy. Při smrsku se půdorys povrchu zmenšuje teprve, 

 když plocha zlomová vychází ze základny kry na obr. 3. A 

 (vyznačeno slabou čarou). Hmota horská smrskem relativně 

 zvednutá podlehne erosi a denudaci, jimiž se ponenáhlu část 



