22 XIV. Q. Vetter 



soucm 



6- -(což jest i 12 • -—Mest v oněch dvou spisech jiný 



(24T4 28/ ^^^^^^(23 42)' ^^y^y ^^^^^ ^^^^^ ^^^ ^P^^ ^^ 

 -, byl by mohl dojíti k menšímu konečnému jmenovateli 



11 ,,,1111 .1111 



--, místo 5- Jš = Š26^ ™^^°3^ 4 13 26 52 ^ '"'^^^ 

 10 • —-!=:--—- rozvoje- — —. V této tabulce zvláště zaráží 



součin-— •9 = — — —-, kde ve vvsledku lze snadno nahraditi 

 14 ^ o 00 



- — zlomkem - Zaráží to tím spíše, že jak dělení dříve vy- 

 ložené, tak zde často oblíbený úsudek z n na n + 1, že totiž: 



ze známého n • — se dostane přidáním zlomku — , by 



m m m 



vedl k onomu jednoduššímu výsledku. Uvedená zásada o prvém 



pokud možno největším zlomku také zavinila, že nenalézáme 



místo 5 • T^^T"^ pohodlnější výsledek -- a místo 7 • —3= 



1 1 . -, . _,1 1 

 = 3 60 Jednodušší--. 



Zmíněná zásada proražena zvláště nápadně při násobilce 



— a — . Rozvoj dvoj-, tří- a čtyřnásobku prvého zlomku 



počíná —, třínásobek druhého —. Rozvoje při těchto dvou 



i^ JLO 



zlomcích působily jistě obtíže. Rozvoj součinu 2- T^^T^FT^ 



nalézáme u Ahmesa, trojnásobek pak utvořen přidáním — . 



Tento postup jest jedním z důvodů, proč se domnívám, že 



dělení bylo prováděno metodami Ahmesovými, nebot — podílu 



odpovídá při dělení Ahmesově 1 v oněch součinech dělitele 

 s částečnými podíly. Když tedy volen prvý zlomek týž jako 

 v řádce předchozí, byl prvý součin rovněž stejný a odečten 

 od dělence dal zbytek právě o 1 větší. Bylo tedy přirozeno^ 



