112 



Dle vylíčených případů vidno, jak těžko jest nalézti pro houby 

 znaků „druhových", jež by — což ovšem nutno — nepodléhaly stálým 

 a častým změnám a zároveň jak vhodným dokladem jest všestranná 

 měnivosť jich pro tvrzení o nestálosti „druhu" v theorii descendenční 

 (Darwinově) tak že, jak E. Haeckel^) právem se domnívá, v ohledu 

 tom přednost přede všemi ostatními živočichy zasluhují. „Zvláštní 

 charakteristický detail zevnějšího tvaru těla, jenž u všech vyšších 

 živočichů v přední řadě k rozeznávání jednotlivých druhů slouží, jest 

 u hub (sladkovodních i mořských) vůbec, pro tento praktický účel 

 zcela bezcenným ; ale též jednotlivé elementy, jichž ku systematickému 

 rozlišení druhův a rodův užito, podléhají v nejvyšší míře proměnlivosti, 

 tak že jen mnohým kombinováním a přirovnáváním hojného materiálu 

 lze stanoviti jednotlivé znaky druhové a rodové. 



Vysvětlení vyobrazení. 



Obr. 1—16. Carterius Step ano wii mihi. 



Obr. 1. Dorostlý trs v přirozené velikosti; kresleno dle čerstvého 

 exempláře. 



„ 2. Eozličné formy jehlic skelettových. Zvětšení Reichert obj. 6, 

 oc. III. 



„ 3, 4. Různé tvary jehlic parenchymových ; a, b, c, d tvar nor- 

 mální, B tvořící přechod ku dvoj štítkům. Ohr. 5. při zvět- 

 šení Reichert Immers. 11., oc. II., ohr, 4. obj. 8, oc. III. 



„ 5, 6. Amphidisky různé polohy a tvaru, 

 a, h formy abnormní. 

 Ohr. 5. Reichert Immers. 11, oc. III., ohr. 6. Obj. 8, oc. III. 



„ 7. Jednotlivé štítky amphidisků při zvětšení Reichert Immers 

 11., oc. III. 



„ 8. Podélný průřez gemmulí při zvětšení obj. 6, oc. V. a záro- 

 dečné těleso v cípek vybíhající; h vnitřní otočka chitinová; 

 c vrstva vzduchonosná ; d amphidisky kratší , ď delší ; 

 e zevnější otočka chitinová; / vzdušná rourka, na jejíž ho- 

 řením konci přisedá korunkovitá ozdoba ^; h příčka dělící 



chází do mnohých organismů. Dle toho zajisté velice důležitým faktorem 

 hub jest také místo, na němž se vyskytují, četná pozorování zdají se aspoň 

 potvrzovati doměnku tu. 

 ) E. Haeckel: Monografie der Kalkschwámme. 1. Bd. 1872. 



