621 



malá ta má směr w, t. j. směr původní polohy vektoru. Plochu (A) 

 nazveme vhodně řídící plochou deformace a máme tudíž větu: 



Hledáme-li směr p pošinutí, ku směru n přísluš- 

 ného, vyhledáme ten bod plochy řídící, jehož normála 

 má směr n; směr průvodiče kbodu tomu vedeného jest 

 hledaný směr p. 



Podobně řešíme i obrácenou úlohu, ku směru p daného pošinutí 

 vyhledati směr n vektoru, pošinutí tomu podrobeného. 



Sestrojme si za druhé ellipsoid, daný rovnicí: 



[x^s+Y^T^ + z^sr 



(B) +[X,S+Y,rj + Z,íf 



Následkem rovnic (3) jest patrně pro body této rovnici vyho- 

 vující : 



t. j. průvodiče ellipsoidu (B) určují délkou i směrem 

 svým všechna pošinutí v dané částici útvaru hmotného. 



Z příčiny té můžeme jej zváti ellipsoid em pošinutí. Obě 

 plochy (A) a (B) charakterisují úplně a jednoduchým způsobem po- 

 šinutí: první dává jeho směr pro daný směr vektoru, jehož pošinutí 

 hledáme, druhá udává ku směru tomu i velkost jeho. Budiž připo- 

 menuto, že úvaha zde podaná platí i tehdy, kdy není vyhověno pod- 

 mínkám (2), t. j. kdy ve vyšetřované deformaci jest též rotace 

 vhroužena.*) 



Netřeba připomínati, že existují tři pošinutí, í\, r^, ^3, jichž 

 směry jsou zároveň směry příslušných vektorů: jsou to kořeny rovnice: 



(4) 



Vx yy—r IJz 



Zy, Zy Zz 



= 0. 



Směry těchto pošinutí jsou k sobě kolmý, a můžeme je určiti 

 z rovnic (1), klademe li v nich pzízn a po sobě r,, r^ neb ^3 místo 



*) Řídící plocha pošinutí nebyla, pokud vím, dosud od nikoho uvedena; elli- 

 psoid pošinutí (Verschiebungsellipsoid) zavádí J. J. Weyrauch, Theorie ela- 

 stischer Korper (1884), §. 26, podotýkaje, že mnohým tak slově deformační 

 ellipsoid (Deformationsfláche), o kterém pojednává v násl. §. 



