— 87 — 



agn over hele Finmarken, og- det trods det samlede kvantum, tåget 

 paa alle redskaber i disse aar, var omtrent de samme. 



Statistikken fortæller altsaa om en sterk tilbagegang i dybsagnfisket 

 eller om en omlægning af bedriften fra haandsnøre, dybsagn 

 eller juks, som det kaldes, dette billige redskab, til de langt 

 kostbarere liner. Og dette fremholdes ogsaa i de mest kraftige ud- 

 tryk af iiskerbefolkningen selv. Paa de møder, jeg i 1901 holdt med 

 fiskerne i Finmarken, udtalte mange ældre folk, som i mange aar havde 

 drevet fiske, det som sin erfaring, at fisken for 20 aar siden var langt 

 nærmere land under loddefisket end i de senere aar, og at det var dette, 

 som dengang muliggjorde juksefisket. 



Enhver bedrifts forandring fra en driftsmaade til en anden med- 

 fører for dem, som staar i bedriften, store følger i mangfoldige livsforhold. 

 Naar den nye driftsmaade, som her, er kostbarere, medfører den ikke 

 alene forskudsudlæg til dyrere redskaber, men ogsaa stadig udgifter, her 

 f. eks. til agn. Disse sidste kan beløbe sig til særdeles store summer, 

 hvorom mere senere. 



Hvad nu alle disse udgifter angaar, saa kan man forståa deres be- 

 tydning for befolkningen af den korte bemerkning, som findes i en gam- 

 mel amtmandsberetning (for 1868), og som end mere viser forholdene, 

 naar man husker, at der dengang væsentlig var tale om dybsagnsfiske. 



Der siges nemlig, at der i 1868 var tilbagegang i antallet af fiskere, 

 og „ denne tilbagegang i et forhold, som i lange tider aarlig har vokset, 

 lader sig formentlig kun forklare af den nød, som ifjor herskede inden 

 Nordlands og Tromsø amter og gjorde for mange udrustningen til Fin- 

 marksfiske til en umulighed." 



Men en forandring i redskaber trækker ogsaa mange andre for- 

 andringer med sig, fremfor alt i far tø ie r. Medens juksefisket foregik nær 

 land, og det derfor baade af hensyn til seiladsen og redskabets anvendelse 

 A^ar det mest praktiske at bruge de fra aarhundreder tilbage tilvante 

 otringer, forlangte linefisket lang seilads tilhavs, og det viste sig da for 

 de nordlige landsdeles befolkning mest praktisk at anvende noget større, 

 enten dækkede eller halvdækkede „sneseilsbaade" (af skøitefagon) med 

 tilhørende fladbundede fiskebaade af det amerikanske „ dory" -system. Over- 

 alt langs hele vor kyst fra Vestlandet og nordover, har dette system 

 fundet indpas. For Finmarkens vedkommende udtaler amtmanden i be- 

 retningen for aaret 1900: „Med hensyn til driftsmaaden og baadenes ud- 

 styr merkes der nu en betydelig forandring, idet man i den sidste tid 

 omtrent kun har begyndt at benytte større, tildels dækkede sneseilsbaade, 

 forsynede med 1 — 2 — 1 slæbebaade, hvoraf igjen et par stykker doryer. 

 Ligeledes er en forbedret linehaler, „ andøver" kaldet, bleven almen be- 

 kjendt" etc. 



