— 92 — 



f^stenvind fra Ishcavet har jaget bølgerne fra morgenstunden af. Men 

 naar kvelden kommer, lægger de sig bølge efter bølge, og ved midnats- 

 tide er havets uro stilnet. Graahvidt, stivnet som i døden hviler det sig 

 ud efter dagens jag. 



Men ikke længe varer dets hvile. Uventet, som rørt af en trylle- 

 stav, bliver der med ét liv og bevægelse derude. Den store, øde ensom- 

 hed afløses af et bevæget liv, — nattens underlige stillied afbrydes af en 

 brusende lyd som fra mægtige fossefald. Havet, det blanke, graahvide, 

 vaagner. Det er, som om der i dets hemmelighedsfulde dyb tændes en 

 vældig ild. Havfladen blinker, bobler, syder i kog. 



„k:^eien gaar!" — 1 milhonvis er seien steget op fra dybet; tinden 

 har seet sin deiligste drøm opfyldt: havet yrende fuld af delikat aate 

 (kril). Nu leker den sin fi'ydefulde lek i den solglinsende flade. Men 

 just under leken ringer dødsklokkerne, just under leken skal den gjøres 

 til bytte. Udover mod „ seiflakene" stevner nu baad efter baad. 



Paa alle de smaa næs, hvor en stue kan bygges, og i alle de smaa 

 indhug i fjeldvæggen, hvor havn for nogle baade kan erobres, har de 

 finmarkske liskere reist sine gammer, sine stuer eller sine i'orboder. Du 

 opdagede dem ikke, da du sad oppe paa vidden og saa udover. Smaa 

 og vel gjemte ligger de i fjeldkløfterne opunder fjeldsiden. Herucle paa 

 næsset og i kløften har finmarkingen gjennemkjæmpet saa mange tunge 

 og mørke trængselens vinterdage. Men naar det i februar og marts gaar 

 fra mund til mund: ,,Lodde'n er kommen!" eller i juni og juli raabet 

 lyder: „vSeien gaar!" — da er savn og trængsel glemt. 



..Seien gaar!" for finmarkske fiskere et trylle-ord. 



Staar han midt i arbeidet med at sanke ind de faa høstraaene til 

 vinterføde for koen, han kaster Ijaaen og riven. Sidder han i fjæren og 

 agner linen til natsæt for at fange torsk, han la'r liner, angler og makke- 

 koppen blive, hvor de er. Til seien skal han have not, garn; dem griber 

 han da. En god ,,sei-nat" opveier mangfoldige lange slitsomme dages, 

 ja ugers torskefiske. Notlagets fire baade slaar sig sammen, fire mand 

 i hver baad, og saa bærer det udover, lappen med korte, ujevne tag, 

 nordmanden med jevne, sterke, kvænen med lange, seige. Du kjender 

 dem paa aaretagene. 



Snart yrer det af hujende, skrigende fiskere af alle disse nationer 

 ude ved „ seiflakene" (de steder, hvor seien i store, brede stimer boltrer 

 sig i havfladen). Aa, for et liv! Mad til de tomme fade, mel til den 

 lange vinter, lys til middagsmørke dage, klæder mod kulden og den storm- 

 jagede snekave, betaling af skatter, gjæld og afgifter; det er alt dette, 

 som for Finmarkens fiskere ligger indesluttet i trylleordet „ Seien gaar!" 

 Det er midnattens sommerhaab for den kommende vinterdags øde." 



Slig drives dette seifiske ude ved de saakaldte skaller vderst ude 



