— 118 — 



Første gang beskrevet som forekommende hertillands af Rasch-) fra 

 et stæng af 22 eks. i nærheden af Drøbak 1845. 



Under „ Michael Sars"s togter saaes de stadig i havet mellem Bjørn- 

 øen og Norge og langs eggen udenfor Tromsø. Under loddeindsigene 

 nærmede de sig meget Finmarkens kyst (ud for Vardø). J. A. Geieg 

 (loe. cit.) meddeler, at de vel næst nisen er den hyppigste tandhval paa 

 vestlandet og fanges hvert eneste aar om vinteren under fisket. 1885 

 stængtes 200^300 individer, som var sprængt ud af en større fl ok, „der 

 af bønderne ansloges til at beståa af ca. 1000 dyr." 



B. De b utho ve de delfiner har en mere eller mindre steil 

 pande og mangler den fure, som hos de spidshovede delfiner skiller snuden 

 fra panden. Ligeledes er kjæverne kortere, og tæiidernes antal i regelen 

 mindre. I vore farvand hører hid 3 indbyrdes meget forskjellige arter, 

 nemlio- : 



Fig. 38. Hvidskjævingen, Delphimis aciitus. Fotograferet i Bergens museum. 



1) Phocaena communis, nisen (dansk: marsvinet). (Se figur 39). 

 Snuden stump, hovedet hdet. I overkjæven 50 — 56 tænder, i under- 

 kjæven 44 — 52 (65 — 67 hvirvler). Klumpet, tyk kropsform. Ryggen 

 blaasort, bugen hvid. Længden ca. 6 fod. Har en særdeles vidstrakt 

 geografisk udbredelse fra Hvidehavet og Grønlands kyster til Frankrige og 

 Østersøen. Den vandrer om vaaren ind i Østersøen (naar varmen kom- 

 mer i våndet) og tvinges om høsten ud igjen, fanges da i Lillebelt. 



Spaere-Schneider meddeler (loe. cit.), at den er almindehg over- 

 alt i Tromsø amt, særdeles talrig under loddefisket ved Skjærvø april 

 1878. Collett (meddelelser 1883) meddeler, at den er lige talrig langs 

 hele kysten. Grieg anfører det samme for vestlandet. 



^) Easch: Beskrivelse over en i Christianiafjorden fanget ny delphinart. Nj-^t 

 . f. Naturv. 4 bd. 1845. 



