— 129 — 



de arktiske farvand staar over saa mangen en videnskabelig af handling. 

 De stillede sig store problemer og søgte at løse dem, saaledes Nordost- 

 passagen, hvalernes vandringer fra Behringshavet til Spitsbergen. Sco- 

 RESBY meddeler at have beviser for saadanne vandringer i harpuner 

 fra Behringshavet fundne ved Spitsbergen, men andre forfattere, saaledes 

 Pechuel-Løsche^) har benegtet dette. lallefald er ved deres bestræ- 

 belser saameget fastslaaet, at rethvalerne fandtes og vandrede med is- 

 grænserne efter bestemte lovmæssigheder. Pechuel-Løsche skildrer dem 

 saaledes: „Nordhvalen er en meget frygtsom og slu fyr og holder sig 

 almindelig mellem isen, hvor baadene aldeles ikke kan naa den, eller 

 vandrer omkring ved iskanten; ser man den i det aabne hav, da er den 

 paa vandring og da har den sterkt hastværk. Da den hører temmelig 

 skarpt, undgaar man ombord i fartøiet og i baadene omhyggelig enhver 

 støi. Af alle hvaler er den lettest at fange, godmodig og snil, og blir 

 kun sjelden ubehagelig med sin hale; undertiden berøver dødsangsten den 

 ganske dens forstand." „Ofte ligger den ogsaa i ro og mag i en be- 

 skyttet raak mellem isen, skyver da oversiden af sit vældige hoved op 

 og lader et drønende hu-ff-ff! Blu-w-w-w høre langt bortover." „Jeg 

 havde kun engang anledning til fra mastetoppen at iagttage paa nært 

 hold en nordhval, mens den tog næring til sig og følte sig sikker mellem 

 isen. Jeg saa, hvorledes den langsomt skjøv sig frem langs den speil- 

 glatte havoverflade og ligesom skuffede ind med sin aabne mund den i 

 store mængder i havet svømmende næring". 



Scoeesby fortæller, at deres føde bestaar af det i kap. 1 skildrede 

 arktiske plankton. I de maver af grønlandshvalen, som han har under- 

 søgt, fandt han udelukkende ræger, men han antager, at ogsaa de blød- 

 dyr [clio, limacina), som vi tidligere har skildret, ogsaa udgjorde deres 

 næring. 



2) Narhvalen er den hval, som kommer grønlandshvalen nærmest 

 i levevis. Ligesom denne, holder den sig nær polarlandenes kyster eller 

 isen særlig ved Grønlands vest- og østkyst, Spitsbergen, Novaja Zemblja 

 og den sibiriske kyst. Scoeesby (loe. cit. II) fortæller, at den er et 

 „hurtigt, livligt og godsligt dyr, som svømmer med adskillig fart. Naar 

 den kommer op til overfladen for at aande, hgger de sedvanlig ubevæge- 

 lig i flere minutter med hoved og ryg saavidt synlige over vandfladen. 

 De har tilbøielighed til at leve i flokke, ofte viser de sig i talrige smaa 

 „hjorde" paa et halvt dusin eller mere. Hver „hjord" bestaar af dyr af 

 samme kjøn. Naar den træffes af harpunen dukker den paa samme 

 maade og med samme fart som grønlandshvalen, men ikke saa dybt. 

 Almindelig gaar den ned 200 favne, saa vender den op til overfladen, 



^) M. E. Pechuel-LøscUe: V^ale u. Walfang. Das Ausland 1871. 



9 



