— 130 — 



Og landsen gjør det af med den paa nogle faa minutter." Scoeesby fandt 

 blæksp rutter i dens mave, men man har ogsaa langs land fundet bundfisk 

 i den. Eskimoerne fanger den ligesom hvidiisken fra sine kajaker. 



Nogle faa eksemplarer har i lidernes løb forvildet sig til sydligere 

 farvand og strandet der. 



3) HvidfisJæn er ogsaa en udpræget arktisk hval dog ikke i den 

 grad som de to foregaaende. Dens udbredelse strækker sig fra Sibirien 

 i øst over Spitsbergen, langs Grønlands kyster ned langs I.abradorkysten. 

 8e desuden den systematiske oversigt. Inden dette omraade foretager 

 den dog betydelige vandringer, hvilket alene kan indsees deraf, at den 

 ikke kan leve under isen uden at komme op til overfladen for at 

 aande. Naar isen lægger sig i de Spitsbergske f jorde og havet udenfor, 

 maa de derfor iiygte. De vandrer da syd og vest mod Amerikas kyster, 

 hvor de særlig træffes ud for Labradors kyster om vinteren i masser. 

 Det samme er tilfældet med Sibiriens talrige hvidfiskehjorde. Beviser 

 for vandringerne findes ifølge mundtlige meddelelser til mig 

 fra den erfarne hvalfanger In&ebrigtsen fra Tromsø deri, at 

 han ofte fandt kugler fra Nordamerika i hvidfisken paa 

 Spitsbergen. 



De kommer til Spitsbergen henimod mai og kaster da sin ene unge. 

 De lever af blæksprut og ilsk, formodentlig væsentlig polartorsken og 

 laks eller sjørøje, hvoraf der lindes mængder ved Grønlands og Spits- 

 bergens kyster. 



Da fangsten af hvidtisk ligesom fangsten af delfinerne er noget 

 for sig og væsentlig skiller sig fra den store hvalfangst, som er gjen- 

 stand for følgende kapitel, skal jeg med nogle ord omtale den her. 



Ved Grønlands') kyster fanges hvidiisken enten fra kajaker med 

 harpuner og landser paa samme maade som sælen, eller med nøter i 

 isfrie fjorde. Eller ogsaa paa en eiendommelig maade under isen. Naar 

 der nemlig pludselig danner sig nyis, og hvidfisken bhr overrasket af 

 denne nær land, danner den sig et aandehul, som den stadig maa op- 

 søge for ikke at drukne. Disse huller opspores med hunde, da de er 

 vanskelige at finde, skjønt man langveis kan høre dyrenes pusl. Ved 

 saadanne aandehuller kan der gjøres god fangst. Rink meddeler at i 

 vinteren 1849 dræbtes i fem dage ved Claushavn 400 hvidfisk, og i 1850 

 ligesaa mange ved Nugsuak. 



Vanhofeen meddeler efter Rybeeg, at der i aarene 1874 — 91 

 aarlig fangedes 638 hvidfisk i Sydgrønland og i aarene 1863 — 77 543 

 hvidfisk i Nordgrønland. 



1) H. Eink: Grønland geografisk og statistisk beskrevet I og II. Kjøbenhavn 

 1855 og 1857. 



E. Vanhoffen: Grønland-Expedition 1891—1893 II. Berlin 1897. 



