— 136 — 



han heller ikke nogensmde har kunnet opdage spor af hverken lodde eller 

 sild hos den." I første kapitel har vi nu seet, at denne kril „gror" op 

 om vaaren og forsommeren, og at der saaledes kun midtsommers er de 

 næringsforhold tilstede, som kan gjøre blaahvalens ophold i Finmarksha- 

 Yet muligt. Heri hgger altsaa forklaringen til denne hvals vandringer, 

 som vi senere skal se, gjælder det samme seihvalen, ligesom det anta- 

 gelig har været tilfældet med nordkaperen. I tilsyneladende strid 

 hermed staar den omstændighed, at den arktiske planktonhval, grønlands- 

 hvalen, jo aldrig forlader de arktiske egne selv midtvinters, og det skjønt 

 den lever af plankton ligesom de andre her nævnte hvaler. At opklare 

 denne modsigelse er særdeles vanskehg med de kundskaber, vi nu har 

 om dyrelivet i de rent arktiske egne om vinteren. De allerfleste observa- 

 tioner deroppefra skriver sig jo fra sommeren. Paa den ene side synes 

 det ikke umuligt, at der blandt det rent arktiske plankton oppe blandt 

 isflakene, findes enkelte former, som overvintrer uden at dø bort, f. eks. 

 de arktiske ræger {Hymenodora, polartorsken), men paa den anden side 

 maa vel grønlandshvalens næring i allefald være særdeles sparsom om 

 vinteren. Der er jo mange dyr, selv blandt pattedyrene, som i længere 

 tidsrum kan leve med særdeles ringe næring. Herom vides nu særde- 

 les lidet. De forskjellige forfattere, som omtaler grønlandshvalens liv om 

 vinteren, er i stor tvivl om dens vinteropholdssted, og det er jo naturlig 

 nok. naar man betænker. at hvalfangerne, hvorfra saagodtsom al viden 

 om den sag skriver sig, forlader de arktiske egne om vinteren. For tiden 

 er der derfor lidet at meddele om alle disse ting, vi kan kun konstatere 

 den store forskjel mellem de arktiske hvalers og de her nævnte nordat- 

 lantiske planktonhvalers vandringer. 



Hvor langt nu disse vandringer strækker sig, er det ikke godt at 

 konstatere. Takket være hr. fiskeriinspektør Sørensens opmerksomhed 

 paa ^^gtigheden af dette problem, har man erholdt nogle sikre data, som 

 fortæller særdeles meget mere, end man ellers med sikkerhed kunde vide. 

 Hr. Sørensen har nemhg af hvalfangerne erholdt og oftentliggjort^) med- 

 delelse om, at der af og til i disse vandrende hvaler findes harpuner, saa- 

 danne, som aldrig anvendes under fangsten i Finmarken, men som bruges 

 ved Nordamerikas østkyst. Ved hr. Sørensens velvillige assistance er- 

 holdt jeg disse tillaans, de af bildes i hosstaaende figurer (fig. 54, fig. 55). 

 Af disse fremstiller fig. 54 en harpun, som i aaret 1888 blev fundet i 

 en blaahval. Harpunen bærer indskriften E. Pierce's Pat. June. 1. C 0, 

 hvilket noksom ^åser dens amerikanske oprindelse, lignende harpuner er 

 af hildede bl. a. i den amerikanske fiskerikommissions beskrivelse af de 

 amerikanske fiskerier (N. S. C. of fish & fisheries: The fisheries of U. 



^) Beretning til departementet for det indre for 1899. 



