— 138 — 



S. SectY. Pl. 198), harpunen kaldes der the Pierce bomb-lance, og der 

 beskrives, hvorledes den udskydes fra et gevær, og saadant anvendes 

 ligesaalidt som disse smaa harpuner i Finmarken (se følgende kapitel.) 

 Den anden af hildede harpun (fig. 55) blev 1898 fundet i en blaahvaL 

 Denne harpun af bildes ligeledes i det ovennævnte verk (planche 197) 

 og kaldes der „Brand muzzle-loading bomb-lance", den udskydes ligele- 

 des fra gevær. Ifølge Søeensen fik 1899 en hvalfanger ogsaa en knøl- 

 hval, hvori dele af amerikansk harpun, og han trækker med rette den 

 slutning heraf, at „dette viser jo, at hvalerne gjør store vandringer, før 

 de kommer til Finmarkskysten. " 



Ifølge Van Beneden og Gervais er blaahvalen ogsaa funden ved 

 Skotlands, Hollands, Bohuslæns og Frankrigs (Biskayerbugtens) kyster; 

 ifølge ovenomtalte amerikanske verk forekommer den ved den nordøstlige 

 kyst af de forenede stater saaledes, at omraadet for dens vandringer, som 

 man ser, falder sammen med det havomraade, inden hvilket vi ovenfor 

 omtalte, at disse nordatlantiske hvaler vandrer. 



Yi saa ovenfor, at den aarlige fangst af blaahval ved Finmarken 

 var langt mindre pr. fartøi end ved Island. Af det følgende kapitel skal 

 \i se, at dette forhold ikke var det samme, da hvalfangsten begyndte i 

 Finmarken, og vi skal i tilslutning dertil drøfte spørgsmaalet om aar- 

 sagerne til den saaledes indtraadte forandring. 



Blaahvalen viser sig efter de forliggende oplysninger aldrig ved 

 Finmarken med smaa unger, derimod er den ofte seet at parre sig deroppe. 

 Ingebrigtsen mener ogsaa at have seet større unger. Blaahvalen an- 

 tages at gaa mere end et aar drægtig, og at den ikke har nogen bestemt 

 tid, da den kaster unger. 



3. Seihvalens forekomst i Finmarken ligner mest blaahvalens^ 

 hvilket maa forklares derved, at de begge er typiske planktonhvaler. 

 Af de ovennævnte journaler, der meddeler fangst af hval i 40 fangstaar, 

 fremgaar der, at der i disse blev skudt 357 seihval, men af disse kun 7 

 før Iste juni samtlige 7 i mai. Den kommer altsaa ogsaa først, naar 

 planktonet er groet op, den holder sig særlig til Yestfinmarken, hvor og- 

 saa flest skydes. 



Deres forekomst synes ogsaa at variere særdeles meget i antal fra 

 det ene aar til det andet, saaledes meddeler den departementale kommité 

 af 1890 i sin beretning, at der i 1884 kun blev skudt 6 stykker, i 1885 

 659 stykker. I dette aar fangedes den helt fra Sørøen til Murman- 

 kysten. 



Collett meddeler, at dens maveindhold bestod af rødaate (Calanus) 

 og at den sidste dato, den til 1885 var observeret i Finmarken var 8de 

 september. 



Yan Beneden og Gervais angiver flere lokaliteter for dens fore- 



