— U8 — 



østlandsiisket. Da storsildfisket fandt sted udfor Vesteraalen, optraadte 

 de ogsaa der i mæng-de. Enkeltvis er de iagttagne i de danske farvand 

 søndenom Skagen, ja helt ind i Østersøen, langs Hollands, Belgiens, Skot- 

 lands, Englands kyster, i Kanalen, den Biskayiske bugt, ved Spaniens, 

 Frankiigs og Italiens middelhaA^skyster. 



Deres forekomst synes meget variabel og er utvivlsomt afhængig 

 af de liskestimers optræden, som de følger. Deres antal paa en kyst- 

 strækning vil derfor være afhængig af aarstiderne og vekslinger i fiske- 

 stimernes indsig i de forskjellige aar. (Dette forhold vil senere blive om- 

 handlet). 



Den fanges ogsaa paa den vestlige side af Atlanterhavet særlig ved 

 Island. Ifølge meddelelse fra hr. L. Berg, Island, fangede han i aaret 

 1901 90 linhval i følgende maaneder (I fangstbaade): 



Marts— april 3 



mai 2 



juni 10 



juli 12 



august 30 



september 13 



Som man ser, falder hovedfangsten her sent paa sommeren, hvilket 

 formentlig staar i forbindelse med, at silden da nærmer sig Island. Tid- 

 lig paa sommeren har tinhvalen ifølge hr. Bergs meddelelse kril i maven, 

 og den færdes da meget sammen med blaahvalen nord om Island. 



Man har endnu ingen saadanne sikre beviser for, at tinhvalen fore- 

 tager saa lange vandringer, som vi ovenfor saa, at man har for blaahva- 

 lens og knølhvalens vedkommende, dog maa det iallefald — efter deres 

 vekslende forekomst at dømme — med sikkei'hed kunne sluttes, at de 

 vandrer f. eks. langs hele den norske kyst. 



2. Vaagehvalen er ifølge Collett maaske den hyppigst fore- 

 kommende iinhvalart ved vore kyster. 



Den fanges hvert aar paa Vestlandet i skjærgaarden paa den maade, 

 at de stænges inde med not og senere dræbes med forgiftede pile. Til 

 denne fangst knytter der sig den interesse, at befolkningen gjennom lange 

 tider har været opmerksomme paa, at visse pile frembringer en fra saaret 

 hurtig fremadskridende blodforgiftning, som i løbet af 21 — 36 timer dræ- 

 ber dyret, og at pile, som er stukne i slige saa}-, fortrinsvis fremkalder 

 lignende blodforgiftning paa et nyt dyr. De kaldes derfor for „dødspile". 

 Mest berømt som „kvalvaag" er Skogsvaag paa Sartorøen ud for Bergen, 

 hvor der ifølge Grieg aarlig fanges ca. 6 stykker, merkelig nok i regelen 

 hunner, hvoraf Grieg slutter, at hanner og hunner gaar hver for sig. 

 Nogen synderlig stor fangst foregaar altsaa ikke af disse dyr, men de 

 er leilighedsvis fangede helt ned i Christianiaf jorden. 



