— 151 - 



egentligste forstand sønderrevne af dem. Der blev dræbt langt flere end 

 ædt, hvorved grønlænderne, foruden deres eget bytte, endnu fik en god 

 andel i spækhuggernes. — 1830 blev i nærheden af Narparsok ifølge 

 grønlændernes angivelse, en stor krepokak" (knølhval) „overvældet og 

 efterat have opgivet aanden, sønderrevet af en orca. A f det paa val- 

 pladsen svømmende spæk kom endnn henimod 15 tønder grønlænderne 

 tilgode." 



EscHRicHT slutter heraf, at meddelelserne om, at spækhuggerne, „skjønt 

 unegtelig tildeels nærende sig af store fisk, er glubende dyr, er fuld- 

 kommen rigtige. De kunne sluge saavel marsvin (,,niser") som sælhunde, 

 endog meget store individer, hele og holdne, idetmindste 4 lige efter hin- 

 anden (den Nilsonske iagttagelse) og i løbet af faa dage indtil 27 indi- 

 vider, ei heller skye at anfalde og sønderrive selv de allerstørste barde- 

 hvaler, for at mætte sig af deres spæk." 



Jeg har anført dette saa udførlig, fordi det, som her er omtalt, har 

 spillet en vis rolle i folks tankegang i Finmarken, med hensyn paa de 

 store periodiske indvandringer af kobbe (grønlandssæl) under fisket. Man har 

 nemlig hørt om netop den ovenfor meddelte EscHRiCHT'ske meddelelse om 

 hin spækhugger, der havde slugt saa mange sæl. Heraf sluttede man, at 

 kobben utvivlsomt vikle sky de steder, hvor spækhuggeren fandtes. Jo 

 flere spækhuggere, des mindre sæl. Men spækhuggernes forekomst, mente 

 man igjen, var afhængig af bardehvalernes forekomst, fordi, mente man, 

 spækhuggerne levede af bardehvalerne. Naar nu bardehvalerne blev skudt 

 bort af hvalfangerne^ vikle ogsaa spækhuggeren forsvinde, og dermed vilde 

 kobben holde sit indtog. Og aarsagen til, at kobben nu ant ages at være 

 talrigere end før, var ifølge ovenstaaende derfor den, at hvalfangsten 

 havde bortskudt bardehvalerne. 



Denne noksaa udspekulerede bevisførsel, som af aviserne sees at 

 have spillet en vis rolle i folks tanker om alle disse ting, er dog hver- 

 ken sandsynlig eller stemmende med en flerhed af sikre kjendsgjerninger. 

 Der er nemlig en stor forskjel paa den ting, at spækhuggerne virkelig 

 vides at angribe visse bardehvaler, og paa den ting at paastaa, at spæk- 

 huggerne normalt lever af disse hvaler og derfor opholder sig der, 

 hvor disse findes, saaledes at de vilde forsvinde fra et sted, hvor barde- 

 hvalerne ikke mere fandtes. 



Det er ganske usandsynligt, at bardehvalerne skulde være en nor- 

 mal føde for disse dyr bl. a., fordi det da maatte være et langt hyppi- 

 gere syn at se spækhuggerne forfølge og dræbe dem. Tvertimod dette 

 vil enhver, som har færdedes paa vaarsildfisket, hvor spækhuggerne fin- 

 des i slige mængder, have seet finhval og spækhugger noksaa fredelig 

 sammen og fremfor alt have seet spækhuggeren forfølge silden, ikke 



