— 152 — 



livalen. Dette har jeg for min del mange gange seet, og det er enhver 

 fisker paa Vestlandet bekjendt. 



Nansen fortæller i sin bog „Paa ski over Grønland'" om, at han 

 under Grønlands østkyst et par gange saa spækhuggeren. Han skildrer, 

 hvorledes den ofte angriber de store hvaler, og fortæller, at eskimoerne 

 har fortalt ham, ,,hvorledes de har seet „ardluken" — saa kalder de den, 

 tåge sælen i en eneste bid. " Men han fortsætter videre : 



„Paa vøre kyster synes spækhuggeren delvis at føre et mere frede- 

 ligt liv; den sees stadig paa vore sildefiske og synes der kun at leve af 

 sild og sei; den viser ingen tilbøielighed til at angribe de sløre hvale]', 

 søm den daglig har anledning til at komme sammen med, og disse synes 

 heller ikke at være rædde for den. Grunden hertil er muligens, at der 

 er nok af fiskeføde, saa den ikke bryder sig om hvalspæk; mere sand- 

 s^ailigt er det dog. at de bardehvaler, som kommer paa sildefiskene, nemlig 

 sildehvalen (BnJæiioptera musculus) og vaagehvalen {Bcdæiioptera rostrata) 

 ikke er de, den pleier at angribe; dette er sandsynhgvis den ikke saa 

 hurtige og sterke blaahval og muligvis ogsaa troldhvalen (knølhvalen. 

 Meg ap tora loops) . " 



Selv om man indrømmer, at blaahvalen og knølhvalen er aftaget 

 som følge af hvalfangsten i Finmarken, antager jeg dog for min del, at 

 der ingen grund er til at antage, at dette vikle kunne forklare forekomsten af 

 spækhuggeren, hvis hovednæring, jeg efter den erfaring, som foreligger, maa 

 antage, er fisk. Har nemlig hvalfangsten formindsket antallet af blaahval i 

 Finmarken — hvad man ikke kan betegne som usandsynligt — vil det 

 maatte ansees som høist sandsynligt, at spækhuggerne forlængst vilde 

 have udryddet blaahvalen, om denne virkelig udgjorde deres hovedsagelige 

 føde. Paa den anden side tror jeg ikke, at noksaa mange spækhuggere 

 vilde være istand til at øve indflydelse paa det vældige kobbeindsig, hvis 

 bevægelser efter min tro skyldes naturforhold langt større og mægtigere 

 end selv særdeles store flokke af spækhuggere, livor rovlystne disse end 

 maatte være. 



At paa den anden side hval (bardelivalerne) og sælernc forekommer 

 paa de samme steder, og at saaledes den ene ikke maa forsvinde, hvor 

 den anden færdes, er der ogsaa en mængde beviser for. Saaledes for- 

 tæller Nansen i sin nævnte bog om, at han langs isen, hvor han skildrer, 

 sælerne opholdt sig, ofte saa bardehvaler, mest blaahval, og enkelte spæk- 

 huggere. Jeg har herom desuden indiientet erklæringer fra sælfangere 

 ved Grønlandsisen og førerne af sælfangerne „Capella", „Hekla", „A^ega", 

 „ Viking'', „Morgenen" bekræfter alle at have seet hval nær isen, hvor 

 sælen laa, og undertiden sælen og hvalen i våndet sammen. 



Det er idethele en stor feiltagelse, som man saa ofte møder i fiskeri- 

 spørgsmaal, at tro, at, fordi en dyreart af og til lever af en anden, 



