— 157 — 



Der har været meget tvivl om, hvilket folkeslag- som først har dre- 

 vet denne den egentlige hvalfangst. Nogle har ment at beboerne af den 

 Biskaiske bugt, andre at eskimoerne, atter andre at nordmændene var de 

 tørste. 



EscpiRiCHT fortæller, at eskimoerne 

 til fangst af grønlandshval b ruger en line 

 med kastespyd i den ene og boje i den 

 anden ende, en fangst som altsaa i vore 

 dage repræsenterer det allerførste stadium 

 ScoRESBY tænkte sig for al hvalfangst. 



En anden fangstmaade, som kræver 

 stort mod, skildrer Eschricht saaledes: 

 „ Denne fangemaade, der maaske fordrer 

 mere dristighed og større færdighed end 

 alle europæiske hvalfangere i regelen have 

 leilighed at udvise, er allerede i lang 

 aarrække anvendt af grølænderne ved 

 colonien Fredrikshaab paa „keporkaken" 

 (knølhvalen). — ,,Flere mænd er samlede i 

 en af grønlændernes største baade (de 

 saakaldte konebaade). Man søger at komme 

 den ganske tæt paa livet, medens den lig- 

 ger stille i overfladen. Til den ende ror 

 man med løse kajakaarer, som ellers kun 

 bruges til kajakker. Med dem staar 

 mændene opreiste til begge sider, og ved 

 at støde det ene endeblad af dem næsten 

 lodret i våndet og føre det kraftigen agterud 

 (en roningsmaade, der kaldes „at pagaye", 

 Holbøll) bringe de baaden meget hurtigt 

 og næsten lydløst frem. Tvende af de 

 bedste harpunerere stille sig i forenden, 

 hver med sin landse. Det gjælder at stikke 

 hvalen tæt bag en af brystfinnerne og der- 

 ved trætfe hjertet, og dette udfører de 

 med en saadan færdighed, at det ikke 

 ganske sjelden lykkes, at se den trufne 

 hval øieblikkehgen opgive aanden." 



Nansen siger i sin bog „Eskimo- 



Fig. 57. Eskimoernes harpun med 



line og skindbøie. Efter Nansens 



..Eskimoliv". 



liv", at eskimoerne fra 



sin 



lille kajak 

 som kan være 



ogsaa angriber „hvalerne, af hvilke der særlig er en, 



farligere end nogen anden, det er spækhuggeren eller, som han 



