— 169 — 



af hvalfangerne er spredte over de forskjellige felter i den nordlige og 

 sydlige del af det Stille hav, i det Japanske hav, og laster paa over 

 3000 tønder er ikke ualmindeligt paa et tre aars togt." 



1 1842 var antallet af amerikanske skibe 594 og andre landes 230, 

 saa at hele verdensflaaden dengang havde 824 hvalfangstskibe. 



Fra 40-aarene begyndte denne hvalfangst at gaa tilbage. 

 118 6 var fangstudbyttet kun det halve af i 1837, skjønt tranpriserne var 

 høiere. Hele hvalfangerflaaden gik da op til 560 skibe. 118 7 sank 

 antallet til 316 skibe, der var saaledes fordelt: 125 i den nordlige og 

 sydlige del af Atlanterhavet, 41 i det Indiske hav og 65 i Stillehavet. 



I 18 7 5 talte hele flaaden 163 skibe, hvoraf 134 drev kaskelot- 

 fangst. Mange af de store og berømte felter var nu forladte, og laster 

 kunde nu kun faaes ved de mest energiske anstrengelser og de største 

 seiladser. I den vestlige del af Stillehavet, det Indiske og Japanske 

 hav, hvor tidligere store flaader seilede, var der nu kun faa skibe. 1880 

 forlod amerikanerne ganske det Indiske hav. Samtidig blev reiserne 

 længere og længere. 



„Før 1830 kunde et skib, som lastede 2000 tønder krydse i Stil- 

 lehavet og komme hjem med kaskelotolie, fuld last efter 2 aars tid. 

 Det samme skib kunde seile til Delagoabugten eller Woolwichbugten og 

 tåge last med olie i 1 5 maaneder eller til Brazihens kyst og vende hjem 

 efter 9 maaneder, fuldlastet med olie af de hvaler, som lindes i disse 

 farvand; men alt dette er forandret, og reisens langvarighed staar nu 

 ikke i forhold til den mængde olie, som man faar med hjem." 



Vi har i det foregaaende talt om denne hvalfangst som udelukkende 

 kaskelotfangst, idet vi hovedsagelig har havt til hensigt at vise den 

 samlede bedrifts historiske vækst og senere tilbagegang. Hovedfangsten 

 har i hele dette tidsrum ogsaa været kaskelotten, saaledes drev i 1875 

 af 162 skibe 134 kaskelotfangst. Men disse hvalfangere opdagede under 

 sine verdensseiladser ogsaa en hel del andre hvaler, hvis geografiske ud- 

 bredelse har den allerstørste interesse, om det end maa beklages, at 

 deres legemsbygning synes saa ufuldstændig undersøgt, at der endnu 

 raader adskihg uklarhed over, hvor mange arter der findes inden de 

 forskjellige grupper. 



Paa østsiden af Sydafrika, rundt Crozettøerne, St. Pauls ø, Ker- 

 guelen, hgeledes i nærheden af Ny-Zealand og udenfor Sydamerika 

 (Chili) fandt man rethvaler. Saadanne fandtes ogsaa i det Behringske 

 hav, det Okhotske hav og helt ned til Japans kyster. Van Beneden og 

 Gervais^) antager, at alle rethvaler maa indordnes under 5 former. 



^) Osteographie des Cétacés. Paris 1880. 



