— 172 — 



Saaledes fortæller Scammon om en rasende kaskelot, som i Stille- 

 havet i aaret 1820 angreb et fartøi „Essex". Dyret blev seet foran 

 bongen, nærmende sig skibet med en hastighed af 3 kvartmil i timen. 

 Skibet løb samme fart, da det vældige dyr gav skibet sligt et stød, at 

 det øieblikkelig gik læk. Hvalen gik ned og viste sig igjen en skibs- 

 længde eller to af, piskende våndet til skum. Efter at have løbet en 

 kvartmils vei og kommet sig af rystelsen, vendte den om med stor fart, 

 traf bongen og slog denne ind, saa fartøiet sank 10 minutter efter. — Ofte 

 skal den angribe baadene og herunder ogsaa bide med kjæverne. Om 

 alt dette gaar der blandt de amerikanske hvalfangere mange historier, 

 og man antager der, at mangt et skib, som aldrig kom hjem, blev sendt 

 tilbunds af kaskelotterne. 



Fig. 62. Bougen af livalfangstbaad med harpun — svivelkanon. Fra den amerikanske 



beretning. 



Naar kaskelotten blir skudt, kaster den op blæksprutter af for- 

 skjellig størrelse, af og til ogsaa lisk; Scammon siger, torsk og boniter 

 er seet som dens føde, hovedsagelig bestaar dog denne af blæksprutter. 



Dette kaster et overordentlig interessant lys over dyrelivet i havet 

 og fremkalder tanker, som langtfra har været overveiet, som de burde. 

 Thi det fortæller os om de vældige masser af dyr, som der i alle ver- 

 denshave maa tindes svævende i vandmasserne ; overalt i disse har der 

 jo været skudt kaskelotter, og det ovei* de vældigste havdybder (se kartet 

 fig. 61). Herom er tidligere talt ved talrige anledninger. 



