— 178 — 



nerede seil- og- dampskibe mest lignende de norske sælfangere. Disse drev 

 selve fangsten fra et større eller mindre antal baade, der enten anvendte 

 s\ivel-liarpun-kanonen, liaandliarpuner og bombelandser eller lignende, 

 medens opspækningen blev foretagen langs skibssiden og spækket kom 

 lige i de store lasterum. 



Istedetfor anvendte Svend Foyn smaa dampskibe, der selv drev 

 fangst og saaledes nærmest svarede til de store hvalfanger skib es baade, 

 men som, fordi de var dækkede og meget sjødygtige, selvfølgelig havde 

 en ganske anden evne til at forfølge de hurtige finhvaler og til at klare 

 sig, naar de fik „fast fisk" og blev slæbt afsted med 8—10 mils fart af 

 den saarede hval. Istedetfor at anvende en liden harpun med tynd line 



Vig. b7. Hr. Ingebrigtsens hvalfangstetablissement i Troldfjorden (Roifsø) med 



flenset li val i stranden. 



og et gevær til udskydning af bombelandsen, kunde han i fartøiets boug 

 opstille en kraftig kanon, som udskjød en kombineret harpun-bombe, den 

 saakaldte spidsgranatharpun, der dels havde til hensigt ved granatens 

 sprængning i det anskudte dyr at dræbe dette, dels at fæste hvalen 

 gjennem harpunen og den kraftige line til dampskibet, som saa med sin 

 kraftige winch kunde hale dyret ind til fartøiet. 



Da dampskibet imidlertid, om det skulde være tilstrækkehg letvindt 

 at manøvrere og vende og desuden kunne drives med rimehge omkostninger, 



