— 190 — 



Gaar man ud fra denne forudsætning, som vi senere skal behandle 

 nærmere, og spørger vi om aarsagen til dette forhold, saa møder vi to 

 meget forskjellige opfatninger. 



Den ene op fatning kommer tilsyne i hvalfangstkommissionens ind- 

 stilling af 1890 og har ofte senere været oppe. Den fremholder, at det 

 •er naturforholdene i havet, som i de sidste aar har været saa forskjellige 

 fra de forhold, som fandtes i de gode aar, saaledes at hvalernes livsbe- 

 tingelser, særlig deres næring, i den sidste tid har været ugunstig, og at 

 de derfor ikke har søgt ind under Finmarkens kyst. 



Den anden opfatning derimod mener, at hvalfangsten har formindsket 

 antallet af hval i den grad, at der nu overhovedet ikke lindes saa mange 

 hval, at forekomster som i tidligere aar er mulige. 



I første kapitel saa vi, at naturforholdene i Finmarkshavet under- 

 gaar store vekslinger fra aarstid til aarstid og fra aar til aar. Man erindre 

 kun, hvad der anførtes om de vekslende isgrænser, der antages at for- 

 tælle mere om havets vekslinger end mange andre ting. Yi saa ogsaa, 

 at grænserne for udbredelsen af de drivende organismer, af hvilken 

 hvalen lever (se f. eks. Clio horealis, fig. 16), var forskjellige i de for- 

 skjellige aar, og det synes mere end rimeligt at antage, at disse forhold 

 har indflydelse paa hvalernes vandringer. 



Direkte iagttagelser over variationerne i udbredelsen af de smaa 

 næringsdyr, som blaahvalen og seihvalen lever af, foreligger der, som 

 sagt, meget faa af, derimod ved man mere om vekslingerne for de hval- 

 arters vedkommende, som lever af fisk f. eks. sild. Man ved saaledes, 

 at der i 60-aarene og begyndelsen af 70-aarene i det forløbne aarliun- 

 drede fandt store sildefiskerier sted udenfor Vesteraalen (det saakaldte 

 storsildfiske), og at disse fiskerier siden den tid har været helt borte. 

 Hr. fiskeridirektør Dahl har af sine erindringer fra disse gode fiskeaar 

 fortalt mig, at der f. eks. den 2den december 1866 udfor Langenæs i 

 A^esteraalen var saa mange storhval og springere, at seilleden var aldeles 

 forhindret. Ligeledes beretter hr. Dahl, at i slutten af 40-aarene brugte 

 nordlændingerne fra Stegen, naar de reiste til sommerfiske i Finmarken, 

 at tåge med sig storsildegarn til fangst af sild til agn. Disse garn 

 brugtes ogsaa til fangst af storsild ved at ringe storsildknuder paa aabent hav 

 (aatefiske). For den, der har seet de senere aars mangel paa sild i de 

 nordlige landsdele, viser dette noksom, hvilke store forandringer i sildens 

 optræden der kan finde sted. Ku ser man storsilden kun ud for Roms- 

 dal, og der kan man ogsaa ofte se store „hvalgrinder" af finhval. Enhver 

 \il vide, hvor vekslende vaarsildfisket har været og dermed de hval- 

 forekomster, som altid følger med fisket. Paa østlandet opstod der i de 

 gode sildeaar i begyndelsen af 90-aarene ogsaa hvalfangst, som igjen 

 ophørte, da fisket var forbi. Fangsten var finhval, og for denne arts 



