— 191 — 



Tedkommende synes altsaa dens afhængiglied af de vekslende silde- 

 Tandringer til overflødighed fastslaaet. 



Af det foregaaende kapitel saa vi endvidere, at hvalerne foretager 

 særdeles store vandringer, at der i Finmarken er fanget hvaler med 

 amerikanske harpuner i sig, og det har i overensstemmelse hermed været 

 anseet for urimeligt at antage, at hvaler, der om sommeren var i Fin- 

 markshavet og om vinteren under Amerikas kyster, som blaahvalen, 

 skulle kunne blive udryddet eller formindsket i antal, al den stund der 

 fandtes mængder af samme art hvaler andetsteds. 



Paa den anden side har vi i dette kapitel under vor skildring af 

 hvalfangstens historie seet, hvorledes det gjentagende har hændt, at en 

 opblomstrende hvalfangstbedrift har maattet standse, fordi hvalerne er 

 blevet færre og færre, og at der f. eks. for Spitsbergenfangstens og 

 kaskelotfangstens vedkommende foreligger de sikreste beviser for, at 

 hvalbestandens aftagen skyldtes hvalfangsten. Man erindre, hvorledes i 

 begyndelsen af det syttende aarhundrede hvalfangerne fangede grønlands- 

 hval i masser i Spitsbergens f jorde, hvorledes de saa maatte søge langs 

 iskanten fra Spitsbergen til Jan Mayen og Island, saa derpaa ind i 

 Davisstrædet, medens der nu næsten ikke kan lindes nogen af disse 

 enormt værdifulde dyr. Man erindre fremdeles, at de amerikanske 

 kaskelotf anger e har seilet alle verdenshavene rundt for stadig at maatte 

 flytte fra sted til sted, eftersom bestanden aftog. 



Naar hvalfangstkommissionen af 1890 siger, at en henvisning til 

 sammenligning med fangsten af grønlandshval i anledning af spørgsmaalet, 

 om hvalbestanden kan aftage, „maa bero paa mindre kjendskab til for- 

 holdene", og at „grunden til den aftagende spekulation i hvalfangst 

 ligger mindre i en aftagen af hvalen end i de nedadgaaende tranp riser", 

 saa kan jeg iallefald ikke linde nogen tanke i denne udtalelse for 

 grønlandshvalens vedkommende. Thi et dyr, som kan koste op til 

 47000 kr., kunde det vel altid lønne sig at gaa paa jagt efter, om de 

 bare fandtes i slige mængder, at man kunde ha udsigt til at fange et 

 eneste et. Det forekommer mig hævet over tvivl, at disse dyr i en 

 voldsom grad er bleven formindskede i antal, og hvad der synes mest 

 eiendommeligt ved fangstens historie, er den omstændighed, at trods at 

 grønlandshvalen forekommer om sommeren, og kun om sommeren, 

 helt fra Spitsbergen til Grønland, saa blev den først udryddet eller 

 iallefald meget mere sjelden ved Spitsbergen, medens den endnu var i 

 mængde ved Jan Mayen. Det synes af grønlandshvalfangstens historie 

 at fremgaa, at et vandrende dyr har kunnet fordrives fra 

 steder, hvor det kun opholdt sig en del af aaret. 



Og dette er ikke enestaaende forhold inden de erfaringer, man har 

 om de store vandrende pattedyr. 



