— 192 — 



Hr. hvalfanger Ingebrigtsen har meddelt mig følgende erfaringer 

 fra den tid, da han drev hvidfiskefangst paa Spitsbergen. 



I 1867 saa han for første gang hvidfisk deroppe, i 1868 blev der 

 dræbt hundreder af hvidfisk med meget daarlige resultater. I 1869— 

 1878 var der udmerket fangst først langs vestkysten saa i Hinlopen- 

 strædet. I 1877 var Ingebrigtsen alene om hvidfiskefangsten. I aarene 

 1878 — 81 fik han store laster ved Amsterdamøen og i Magdalenabay, 

 hvor hvidfisken søgte op, naar farvandet udenfor var stængt. Senere igjen 

 godt fiske i Bellsund, hvorfra hvidfisken var forsvunden, men nu var 

 kommen igjen. I 1891 antager Ingebrigtsen, at der var 4 — 500 styk- 

 ker igjen, og at der nu er yderst faa tilbago. Ingebrigtsen har den 

 opfatning, at hvalerne om vinteren vandrer til Nordamerika, saaledes 

 fandtes kugler af fremmed kaliber i dem, og at hvalerne, naar de kom 

 tilbage til Spitsbergen om sommeren, opsøgte ganske de samme bug- 

 ter og pladser, som de havde været paa aaret forud. Naar man der- 

 for et aar paa en plads udryddede alle unger og voksne, kom 

 der næste aar ingen igjen. 



Medens Spitsbergens hvidfiskbestand nu er ydei'st liden, er der 

 masser nord om Sibirien, og det skjønt ogsaa disse vandrer særdeles langt 

 udenfor Sibiriens ja Osthavets farvand om vinteren. De vender dog til- 

 bage til Sibirien næste sommer og ikke til Spitzbergen. 



Det samme antager Hr. Ingebrigtsen ogsaa er tilfældet med blaa- 

 hv'alen, der fandtes i mængde i Finmarkshavet i 60-aarene, og efter- 

 haanden er forsvundet, ettersom hvalfangsten har udviklet sig. 



EscHRicHT siger om grønlandshvalens forsvinden, at den „maa vel 

 altsaa snarere forklares omtrent paa samme maade som den forandring, 

 der er foregaaet i spermhvalernes (kaskelottens) udbredelse. Det er be- 

 kjendt, at ikke alene blandt standdyrene, men ogsaa blandt trækdyrene, 

 hvert individ med sit afkom eller sin familie holder sig til et vist ind- 

 skrænket strøg af den hele region, hvori arten er udbredt. At dette 

 ogsaa gjæider for hvalerne overhovedet, læser man blandt andet af et 

 eksempel, som er fortalt i Sibbalds phalænologia nova (pag. 83). En 

 „rørhval" (finhval), som fangedes i en bugt afSkotland, havde i 20 aar 

 været kjendt af fiskerne paa et hul i rygfinnen og deraf faaet navnet 

 „Hollie-Pyke". — Rethvalens forsvinden ved Spitsbergen og St. Lo- 

 renzbug-ten kan saaledes vel forklares ene og alene derved, at fortrins- 

 vis de individer er udryddede, der paa en vis tid af aaret søgte tilflugt 

 til dette sted." 



Ogsaa kaskelotfangerne fortæller om enkelte gamle kaskelotter, som 

 de ..personlig*' kjendte godt og gjentagne gange forgjæves forsøgte at 

 faa livet af. 



