— 198 — 



I overensstemmelse hermed og en af andre videnskabsmænd indhentet 

 erklæring- foreslog regjeringen 1880 en fredningstid inden mile- 

 grænsen fra Iste januar til 31te mai. Dette vedtoges af 

 stortinget samme aar (lov af 19de juni 1880). 



I 80-aarene udviklede hvalfangsten sig med sterke skridt, den 

 udbredte sig over hele Finmarkshavet, og skibenes antal voksede særdeles 

 raskt (se femte kapitel). Befolkningens forbitrelse mod hvalfangsten 

 voksede stadig, man samledes efter talrige diskussionsmøder, resolutioner 

 og omvandrende cirkulærer dels om det forslag at faa al hvalfangst og 

 al tilgodegjørelse af hval ved fast etablissement forbudt i aarets første 

 fem maaneder, dels om absolut forbud aaret rundt af alslags hvalfangst 

 baade indenfor og udenfor territorialgi-ændsen. For stortinget fremsattes 

 ogsaa en hel række saadanne privatforslag, der med mere eller mindre 

 styrke udtrykte de ovenfor nævnte synspunkter. (Se herom hvalfangst- 

 kommissionens udførlige fremstilling.) Af disse skal jeg alene anføre 

 en i 1888 af en ilerhed af Finmarkens amts ordførere (12 i antal) 

 undertegnet erklæring, og den lyder saaledes^): 



„8om bekjendt er det en enstemmig formening hos Finmarkens 

 fiskende befolkning, at aarsagen til de aar efter aar stedse aftagende 

 fiskerier alene maa tilskrives hvalfangsten, hvorved hvalen fordrives fra 

 f jorde og kyster. 



Det er ganske vist saa, at loddefisket er periodisk, at der saaledes 

 har været tider, hvor intet loddefiske har foregaaet; men aarsagen hertil 

 har været loddens udebliven eller ophør med at søge sine gydepladse i 

 vore fjorde og ved vore kyster. 



Hvad aarsagen hertil har været, er ikke kjendt af nogen. Men 

 saaledes er ikke forholdet nu. Lodden har hvert aar i større masser 

 søgt sine vanlige gydepladse, men fisken er udebleven, har kun været 

 at finde 2 å 3 mil til havs, der hvor hvalen har gaaet, hvorfor det i 

 regelen kun har været de store baade, der har kunnet gjøre noget 

 nævneværdigt fiske. Det er saaledes en kjendsgjerning, at, eftersom 

 hvalerne aar efter aar har trukket sig længere og længere tilhavs, har 

 fisken fulgt med, medens lodden som sedvanligt søger tillands. Som 

 eksempel kan anføres, at under flere paa hinanden følgende stormdage 

 hindredes hvalfangerne omkring Yardø for at gjøre jagt, og i disse dage 

 søgte en mængde hval tillands og med dem fisken, saa at baadene gjorde 

 rig fangst; men ved hvalfangernes ankomst til fiskepladsene igjen efter 

 indtraadt roligere veir forsvandt atter hval og fisk og søgte tilhavs igjen. 

 Hvad aarsagen kan være til disse foreteelser, er det selvfølgeligt 

 umuligt at paavise, men fiskerne slutter deraf, at fisken muligens 



'•) Kommissioneiis indstilling. Separataftryk i^ag. 28 ff. 



