— 199 — 



instinktsmæssig følger hvalen for at finde føde, da den ellers af sig selv 

 maatte finde de under land staaende loddestimer. Skulde dette muligens 

 forholde sig saaledes, hvilket ligesaalidt kan modbevises som bevises, vil 

 resultatet blive, at med hvalens fuldstændige fordrivelse følger Finmarks- 

 fiskets ophør. Men under enhver omstændighed er det nu en uimod- 

 sigelig kjendsgjerning, at under de heldige og store fiskerier har altid 

 hvalen været en medarbeider. 



Skulde det imidlertid vise sig, at hvalens fordrivelse fra vore kyster 

 virkelig skulde have en ødelæggende virkning paa de store fiskerier og 

 derved lægge en hel landsdel øde for en uberegnelig fremtid, noget 

 ingen videnskab hverken kan bekræfte eller benegte, — maa det for- 

 mentlig indrømmes — at det er et altfor voveligt forsøg, der anstilles 

 ved fremdeles at tilstede hvalfangsten i dens nuværende udstrækning.'* 



Jeg har eiteret denne forestilling saa udførligt, da den synes mig 

 at være den bedste fremstilling af de anskuelser, som i slutten af 80- 

 aarene samlede befolkningens meninger om sig. Som udtryk for disse 

 meninger forelaa der da i slutten af 80-aarene en mængde udtalelser og 

 forslag fra Tromsø og Finmarkens amter og det dels fra herredsstyrelser 

 og kommunebestyrelser, dels fra fiskeriforeninger, dels fra fogder og 

 amtmænd, alle udtalte sig for fredning, dels totalfredning for hele aaret, 

 dels til Iste juli, dels til 15de juni, dels til Iste juni. Amtmanden 

 „udtalte sig for totalfredning til 15de juni saavel i Finmarkens som i 

 Tromsø amt, dog kun forsaavidt et lignende forbud vedtoges af Rusland. 

 Indtil dette sker er han af den formening, at lov af 19de jani 1880 bør 

 fremdeles gjøres gjældende." 



Professor Sars foretog paany i 1889 undersøgelser i Finmarken. 

 Han udtaler i sin beretning herom til indredepartementet: ,,Siden" de 

 forrige undersøgelser „er nu hengaaet en række af aar, hvori hval- 

 fangsten alt mere og mere har udviklet sig, saa at der nu findes, 

 istedetfor et par, over et dusin forskjellige etabhssementer, fordelte over 

 hele Finmarkens kyst, fra Skaarøen nordenom Tromsø til den russiske 

 grænse. Ligeledes er man nu begyndt ogsaa at fange | anden' slags 

 hval end blaahvalen, ja i de senere aar har antallet a f finhval (den 

 egentlige loddehval) og seihval været det langt overveiende. I samme 

 forhold, som hvalfangsten har udviklet sig, er ogsaa klagerne fra fiskerne 

 blevne mere høilydte, og man har i de senere aars mindre heldige lodde- 

 fiskerier troet at se et sikkert forbud paa, at dette fiskeri, paa grund 

 af hvalfangsten, tilsidst ganske og aldeles vil ophøre. Den herskende 

 misnøie mod denne bedrift har faaet sit udtryk ved et paa sidste thing^ 

 af hr. stortingsmand Åkre fremsat forslag, gaaende ud paa absolut 

 fredning af hval ved Finmarkens kyst for et tidsrum af 10 aar." 



