— 215 — 



eller fangstforbud, som har gyldighed ogsaa udenfor sjøterritoriet. Sik- 

 kert er, at disse ikke uden traktatmæssig overenskomst kan gjøres 

 gjældende mod andre landes undersaatter, og de vil derfor ingen ind- 

 skrænkning gjøre i hvalfangst, drevet f. eks. fra Murmankysten langs den 

 norske kyst. Derimod skjønnes intet til hinder for, at saadanne bestem- 

 melser gives med fuld virkning for norske undersaatter, saafremt hval- 

 fangst udenfor kysten antages at skade vigtige norske interesser. En 

 del af Ibestemmelserne i den gjældende hvallov af 6te juni 1896 maa 

 ogsaa efter min opfatning have gyldighed udenfor territorialgrænsen^). 

 Ogsaa saadanne bestemmelser maatte imidlertid gives lokal begrænsning 

 af hensyn til norske undersaatters fangst andetsteds f. eks. under Island. 

 Som almindelig regel kan vistnok opstilles, at nye fredningsbestem- 

 melser ikke medfører ret til erstatning, selv om private fiske- eller jagt- 

 berettigede derved tilføies tab^). Denne regel er ogsaa i almindelighed 

 billig, idet en fredningsbestemmelse, selv om den i øiebUkket medfører 

 tab, dog i længden tilsigter at komme den tilgode, som har fiske- eller jagt- 

 retten. Undersøger man om denne regel uden videre kan anføres overfor 

 den uværende eiere af hvalfangere og hvaletablissementer, saafremt nye 

 fredningsbestemmelser eller et absolut forbud mod hvalfangst gjør en 

 væsentlig indskrænkning i deres bedrift eller endog medfører dennes 

 ophør, tror jeg, det maa indrømmes, at sagen her staar noget anderledes. 

 Der handles nemlig her om en fredningsbestemmelse af anden art end 

 de almiindelige. Fredningen sker nemlig ikke for hvalens egen skyld, men 

 for fiskeriernes, — fredningsbestemmelserne vil ikke komme hvalfangerne 

 selv til gode, tvertom deres bedrift indskrænkes eller ofres til fordel for 

 en anden bedrift, Saafremt et absolut forbud mod hvalfangst vil med- 

 føre en væsentlig forringelse i værdien af de til fangsten nyttede damp- 

 baade, redskaber eller anlæg — eller for anlæggenes vedkommende — 

 gjøre disse næsten værdiløse, vil det i realiteten være ensbetydende med, 

 at staten tilføier enkelte et økonomisk tab ved at forbyde dem at bruge 

 sin eiendom paa den maade, hvortil eiendommen i overensstemmelse med 

 den bestaaende lovgivning er indrettet og bestemt. Spørgsmaalet om er- 

 statning for et saadant forbud synes derfor at maatte afgjøres efter de 

 samme grundsætninger, som nedenfor skal fremstilles ved drøftelsen af 



1) Smlgn. om et nogenlunde beslegtet tilfælde indredepartementets skrivelse af 

 sote august 1901, om at lov om stranding og vrag af 20de juli 1893 § 11 ogsaa gjælder 

 gods, fundet udenfor territorialgrænsen, jfr. hvallovens § 11. 



2) Under voteringen i en i Eetstidenden for 1888 s. 529 refereret sag udtaler 

 dog førstvoterende (s. 535), til livem de øvrige voterende sluttede sig, at erstatning 

 maaske maatte gives, naar det var vitterligt, at en fredningsbestemmelses gjennemførelse 

 vilde være ensbetydende med fuldstændig eller delvis ødelæggelse af vedkommende 

 eiendomsgjenstand (en faststaaende fiskeindretning). 



