— 216 — 



virkningerne af et forbud mod tilgodeg-jørelse af hval; jeg kan derfor 

 heims e did. 



Jeg tror nenihg, at skal man opnaa noget effektivt, kan man ikke 

 nøie sig blot med bestemmelser, som er rettede mod fangst af hval. 

 Disse vil som før nævnt ikke hindre udlændinger i at jage hval udenfor 

 territorialgrænsen, og det er at befrygte, at fredningsbestemmelserne 

 vilde blive søgt omgaaet derved, at selve fangstfartøierne eiedes og dreves 

 af fremmede landes undersaatter. Forbudet maa derfor i tilfælde rettes 

 ikke blot mod fangst, men ogsaa mod tilgodegjørelse af hval paa norsk 

 grund, og det uden hensyn til, om hvalen er fanget indenfor eller udenfor 

 territorialgrænsen. Ogsaa ved et saadant forbud maa man imidlertid 

 have for øie, at det ikke vil hindre udlændingers fangst langs kysten, 

 og selv om dette for tiden antages at være af mindre betydning, maa 

 man formentlig regne med den muUghed, at nye stationer kan oprettes 

 eller de gamle optages paa Murmankysten, hvis totalfredningen i Norge 

 medførte en væsentlig øgning af hvalbestanden. 



Med hensyn til statens ret overfor de bestaaende hvaletablissementei' 

 eller nye saadanne bemerkes: 



Utvivlsomt er staten berettiget til at forbyde anlæg af 

 nye etablissementer. Herved krænkes ingens ret, og der er jo ingen, 

 som vil have noget særligt fundament for skadeserstatning. 



Saafremt et anlæg nedbrænder eller ødelægges paa 

 anden vis, er staten ogsaa berettiget at forbyde dets gjenop- 

 førelse uden erstatning. Eksempel paa lignende bestemmelse har 

 man bl. a. i den nye bygningslov af 27de juli 1896 § 70. Smlgn. ogsaa 

 Eetst. 1877 s. 673. 



Videre maa staten være berettiget til at bestemme, at 

 saafremt driften af et anlæg efter lovens ikrafttræden ned- 

 lægges en bestemt tid, kan gj enoptagelse af driften forbydes 

 uden erstatning. tSmlgn. ogsaa her den cdterede § 70 i den almindelige 

 bygningslov, som gjør gj enoptagelse af driften bl. a. ved trankogerier, 

 fabrikker for tilvirkning af lim og gjødningsstoffe afhængig af regulerings- 

 kommissionens tilladelse, naar de har været nedlagt 1 aar. En hgnende 

 bestemmelse har man i lov om ildsfarhge gjenstande af Vs 1871 § 22, 

 sids te punktum. 



I de nævnte tilfælde synes neppe heller nogen biUighedsgrunde at 

 tale for erstatning. 



Det vigtigste spørgsmaal er imidlertid det, om staten uden erstatning 

 kan forbyde, at de nu bestaaende hvalfangeretablissementer for fremtiden 

 nyttes til tilgodegjørelse af hval. Hvis det antages, at grundlovens § 97 

 er til hinder for uden erstatning at give et saadant forbud, har staten 



