— 217 — 



vistnok adgang til efter grundlovens § 105 at ekspropriere anlæggene, 

 men der maa da betales Md erstatning. 



I en af handling i ugeblad for lovkyndighed X p. 387 udtaler 

 Aschehoug: „Hvis loven forbyder eieren netop den benyttelse, som efter 

 grundens natur er dens egentlige og væsentligste bestemmelse, og dette 

 forbud rammer den hele eiendom, saaledes at denne bliver næsten værdi- 

 løs, kan det siges, at forbudet i den grad faar karakteren af en berøvelse 

 af selve eiendomsretten, at man vel vilde tilkjende eieren erstatning." 

 Denne mening har imidlertid AscHEHOua selv senere fraveget i en af- 

 handling i Retstidenden for 1879 s. 701 og videre i sin statsret, hvor 

 han udtaler om dette punkt (bind III, 2den udgave s. 79): 



„Forbyder lovgivningen at benytte en gjenstand efter dens eneste 

 eller endog efter dens nærmeste bestemmelse, saa berøves gjenstanden 

 undertiden al vær di. Det kunde derfor synes, som om det i grlv.'s § 

 105 udtalte princip maatte medføre, at staten ogsaa i dette fald pligtede 

 at betale eieren erstatning. En saadan lære, der saavidt vides ikke er 

 antagen i noget andet land, maa dog erkj endes at være uholdbar. 

 Eiendomsret er intet andet end den naturlige frihed, der er hjemlet en- 

 kelt person til at raade over de ham tilhørende legemhge gjenstande. 

 Ligesom enhver maa finde sig i, at lovgivningen, forsaavidt 

 ikke grundloven har bestemt noget modsat, indskrænker 

 hans naturlige frihed til at raade over sin person og sine 

 kræfter, saaledes maa han ogsaa taale, at lovgivningen for- 

 byder ham at benytte sine eiendele paa hvilkensomhelst 

 maad e, der findes skadelig eller farlig for samfundet."^) 



I Nordiske Retsencyklopædi bind I, Retskilderne s. 209 slutter 

 Ebbe Hertzberg sig til Aschehougs lære. Derimod synes Morgen- 

 stierne i sin statsforfåtningsret p. 648 at antage, at hvor en indskrænk- 

 ning rammer den eneste benyttelse, hvortil en ting praktisk talt er skik- 

 ket, kan der gives tilfælde, hvor erstatning maa gives. 



I r ets praksis har spørgsmaalet været løst paa forskjellig maade. 

 Noget rent og klart præjudikat findes neppe. I en række domme synes 

 høiesteret, navnlig efter udtalelse under voteringen at helde til den 

 opfatning, at erstatning skal gives i slige tilfælde. Navnlig kommer dette 

 frem i en i Retstidenden for 1880 s. 257 refereret dom, hvor det bl. a. 

 heder i justitiarius Thomles votum: „Hensynet til, hvad naturlig ret- 

 færdighed og billighed mod enkelt mand tilsiger, ikke mindre end hen- 

 synet til den i grundlovens § 105 udtalte almindelige grundsætning, maa 

 medføre, at den enkelte ikke bør være pligtig til at taale saadan ind- 

 skrænkning uden erstatning, naar indskrænkningen medfører 



^) UdhæA-et her. 



